Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] В обґрунтування позову зазначено, що починаючи з 20 серпня 2005 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано 11 березня 2008 року. [INFO] народилась дочка [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено актовий запис № 115. Після розірвання шлюбу відповідач припинив приймати участь у вихованні доньки, та перестав надавати добровільно матеріальну допомогу, у зв`язку з чим рішенням Лисичанського міського суду з нього стягнено аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно. Донька зареєстрована та проживає з позивачкою. Перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу позивачка не чинить. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям, не відвідує доньку ні вдома, ні в школі. У зв`язку з чим, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, усно та письмово пояснив, що нетривале сумісне проживання, розірвання шлюбу та зміна місця проживання позивачкою не дозволили відповідачу активно приймати участі у вихованні дочки. Позичка та її матір постійно чинили перепони у спілкуванні з дитиною. До настання 7 річного віку дитино, позивачка дозволяла його матері піклуватись онукою, та 4 дні на тиждень донька перебувала на його матеріальному забезпечені. В зазначений період він постійно сплачував грошові кошти на утримання позивачки та доньки. Вважає, що позивачка навмисно створює перепони у спілкуванні його з дитиною. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні вважала доцільним позбавлення батьківських прав відповідача, у зв`язку з чим надала письмовий висновок органу опіки та піклування. Суд, вислухавши пояснення представників позивачки і органу опіки та піклування, відповідача, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано11 березня 2008 р., про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, видана відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції, актовий запис № 105 /а.с.6/. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження якої батьком вказано відповідача, матір`ю - позивачку /а.с.5/. Малолітня донька зареєстрована та проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно з висновку від 05 березня 2018 р., орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітньої дитини [PERSON] /а.с.42/. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З аналізу наведених норм та наданих сторонами доказів, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем не доведено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків. Так, з довідки Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на утримання доньки [PERSON] станом на 01.03.2019 відсутня, переплата становить 75,81 грн. /а.с.61/, відповідачем періодично надавалася згода на виїзд дитини за межі України у т.ч. і на час розгляду справи судом (а.с.59, 60), заперечення відповідача проти позову також свідчить про відсутність у нього умислу на ухилення від участі у виховані та утриманні дитини. Висновок органу опіки та піклування Лисичанської міської ради від 05 березня 2018 року, відповідно до якого визначено за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України). З урахуванням наведеного, суд вважає, що зазначені позивачем обставини про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які є підставою для позбавлення батьківських прав його відносно доньки є помилковим, а відтак позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, а тому не підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає необхідним попередити відповідача про необхідність сумлінного ставлення до виконання батьківських прав, оскільки, як вбачається і з пояснень самого відповідача, він не приймає достатніх заходів до зустрічі і спілкування з дитиною, не цікавиться результатами її навчання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed