Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Біляївської державної адміністрації Одеської області про надання дозволу на виїзд за межі території України - до Московської області, Сонячногорського району, села Осипово - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до досягнення ними повноліття у супроводі матері [PERSON], [INFO], строком на три роки, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 14 вересня 2001 року [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Суворовського міського управління юстиції м.Одеси. У спільному шлюбі у них народилися діти: малолітні сини - [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], та малолітня дочка [PERSON], [INFO]. 17 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали (копія рішення Біляївського районного суду Одеської області у справі №496/2041/15-ц від 17.06.2015р. Діти по взаємній згоді батьків залишилися мешкати з матір'ю. Однак, старший син - [PERSON], маючи право в 13 років висловлювати своє бажання з ким із батьків він хотів би проживати, висловив своє бажання влітку 2016 року проживати з батьком - [PERSON]. За станом на сьогодення старший син [PERSON] проживає зі своїм батьком. 26 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. [PERSON] є уродженцем Республіки Узбекистан та постійно проживає в Росії - в Московській області, Сонячногорський район, село Осипово. На даний момент його дружина (позивачка) хоче його разом навідати, познайомитись з родичами чоловіка та має намір виїхати за межі України з дітьми - синами [PERSON] і [PERSON] та дочкою [PERSON]. Діти позивачки постійно хворіють та потребують особливої уваги з боку матері, позивачка неодноразово вимушена була звертатися до лікарів, які ставили їм діагноз гострих респіраторних вірусних захворювань та інше. З огляду на постійні захворювання дітей, на постійні звертання до лікарів, з бажанням покращити здоров'я своїх дітей. Позивачка звернулася до лікарів та отримала довідку для одержання путівок на санаторно-курортне лікування для дітей. В зв'язку з хворобами та частим невідвідуванням школи, позивачка вимушена постійно знаходити час для додаткових занять з дітьми. Також, у зв'язку з хворобами дітей, позивачка не може собі дозволити піти працювати, бо залишити дітей буде ні з ким. А тому не має достатніх коштів для лікування та не має часу та змоги для оформлення необхідних документів та довідок для отримання путівок на санаторне-курортне лікування дітей. Відповідач, батько дітей, не має достатньої кількості часу, можливостей та терпіння для належного виховання дітей. Напевне саме через відсутність терпіння та відсутності розуміння, що трьох дітей треба виховувати, одягати та годувати після зауважень позивачки, він неодноразово застосовував до неї міри фізичного впливу. При встановлення розміру аліментів, відповідач жалівся, що не працює і не має змоги сплачувати порівняно невелику суму аліментів - 500 гривень на кожну дитину щомісяця. Тобто, не встав, як батько трьох малолітніх дітей, і не пообіцяв знайти роботу, знаходити час для виховання та прогулянок з дітьми, не пообіцяв в присутності дітей не принижувати їх мати і застосовувати до неї міри фізичного впливу, не споювати батька позивачки алкогольними напоями та не підбурювати його проти своєї ж дочки та своїх онуків, а навпаки, став викликати до себе співчуття для зменшення розміру аліментів. На теперішній час відповідач жодного разу не допоміг позивачці при хворобі дітей, а взявши дітей влітку до себе, не приділив їм належної уваги, віддав їх до бабусі, а коли діти захворіли, не викликав лікаря або хоча б подзвонив, а натомість істерив по телефону та в котре ображав позивачку лайливими словами. Відповідач жодного разу не повів дітей до театру або цирку, жодного разу не їздив з дітьми на море для відпочинку та оздоровлення, елементарно не повів дітей на дитячий майданчик погратися разом з ними. Відповідач зустрічається з дітьми і ці зустрічі носять лише формальний характер - жодних лікувальних закладів батько з дітьми не відвідав, елементарних відвідувань з дітьми зоопарку, цирку, парку з атракціонами, або елементарної поїздки з дітьми на природу для відпочинку саме дітей, елементарної гри у футбол зі своїми хлопчиками - не було, вже не кажучи про путівки до будь-якого дитячого табору. Поїздки дітей за кордон разом з мамою дали б можливість в більшій мірі розвинути їх світогляд, фізичний розвиток, в тому числі посприяти вивченню іноземної мови, а також надати їм необхідну медично-психологічну допомогу. Новий чоловік позивачки забезпечена, освічена людина, дуже уважно та з повагою і любов'ю ставиться до дітей позивачки, може та вже забезпечує гідні умови для їх навчання та виховання. Чоловік позивачки має на меті їздити на відпочинок зі своєю дружиною та її дітьми у різні куточки світу, але на заваді стає зовсім безпідставне, не зрозуміле ненадання дозволу на це батька дітей. Однак, із не зрозумілих причин або із причин підбурювання його іншими особами, відповідач не надає своєї згоди на тимчасовий виїзд дітей - синів [PERSON] [PERSON] та дочки [PERSON] за кордон, при цьому не пояснюючи підстави відмови. На прохання позивачки надати дозвіл на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу малолітніх дітей відповідачем ігноруються, старшого сина, що проживає з ним, він настроює проти матері та за обіцяні «блага» просить дитину свідчити проти матері, не розуміючи, що цим наносить важку психологічну травму ще не сформованому дитячому світогляду. Саме не надання дозволу на виїзд дітей за кордон є лише не що інше як помста та хворобливе неприйняття того факту, що позивачка щаслива без нього, а тому це питання в добровільному порядку між ними не врегульовано. Особливу увагу заслуговує той факт, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивачкою вбачається відсутність будь-яких об'єктивних перешкод для здійснення її дітьми - синами [PERSON] і [PERSON] та дочкою [PERSON] виїзду за межі держави України, в інтересах їх фізичного розвитку та оздоровлення, а відмова відповідача від дачі згоди на виїзд за межі України розцінює як зловживаннябатьківськими правами і порушення прав дитини на здійснення поїздок за кордон длявідпочинку та оздоровлення, розширення світогляду. Встановити строки виїзду за кордон у позивачки не має можливості, з огляду на той факт, що не відомі строки прийняття судового рішення про надання дозволу на виїзд її дітей за межі території України, а відповідно набрання законної сили судового рішення у даній справі. А тому, з метою не принижуватися кожного разу перед батьком своїх дітей, коли позивачка збиратиметься на відпочинок з дітьми за межі України, позивачка просять суд про надання дозволу на виїзд за межі території України для свої дітей на не чітко вказаний строк, а строком на три роки, маючи надію, що безпідставна та хвороблива образа батька дітей зникне і він зрозуміє, що радість дітей і їхні усміхнені обличчя - не головне в житті батьків, хай навіть які не проживають у шлюбі. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв'язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224-226 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, про те, що 14 вересня 2001 року [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Суворовського міського управління юстиції м.Одеси. Від шлюбу у них народилися діти: малолітні сини - [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], та малолітня дочка [PERSON], [INFO] (а.с.10,11,12); Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 червня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення вступило в законну силу 29.06.2015 року (а.с.8-9); Відповідно до письмової довідки, яка видана Маяківською амбулаторією загальної практики сімейної медицини, позивачці [PERSON] рекомендовано санаторно-курортне лікування. Довідка дійсна до 14.02.2013 року (а.с.13); Відповідно до письмової довідки №48/6177 від 28.05.2015 року, яка видана Біляївським РВ з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар, [PERSON] відмовлено у відкритті кримінального провадження по її повідомленню (а.с.14); Висновком Біляївським РВ з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар, перевірку по матеріалам ЖЕО №3424 від.14.05.2015 року по заяві [PERSON] про побиття її чоловіком [PERSON]. - закінчено (а.с.15); Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2015 року, скаргу [PERSON] на бездіяльність посадових осіб Біляївського РВ з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволена частково. Поновлено [PERSON] строк на оскарження бездіяльності посадових осіб Біляївського РВ з обслуговування Біляївського району та м.Теплодар. В іншій частині скаргу залишено без задоволення (а.с.17); Відповідно до письмової довідки №43/6030 від 29.06.2016 року, яка видана Біляївським ВП ГУНП в Одеській області, батька позивачки - [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП України (а.с.18); 26 липня 2016 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1276 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.33); Висновком від 29.12.2016 року, який наданий Біляївським ВП ГУНП в Одеській області, батьків [PERSON] притягнуто до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків по вихованню своїх дітей (а.с.82); Відповідно до письмової довідки №1082 від 11.11.2016 року, яка видана Службою у справах дітей Біляївської державної адміністрації Одеської області, згідно характеристики з Маяковської загальноосвітньої школи І-ІІІ степенів, батько [PERSON] займається вихованням свого сина [PERSON], [INFO]. З [PERSON] проведено бесіду щодо неналежного виконання батьківських обов'язків стосовно сина [PERSON] (а.с.84); Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи зі змісту ст. ст.1,3,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (п.п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. При таких обставинах, вимоги [PERSON] про надання судом дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька без зазначення конкретного строку, не передбачені законодавством України. Крім того, виходячи зі змісту ст. 141 СК України, яка визначає рівні права та обов'язки щодо дитини, надання судом дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька позбавить останнього можливості брати участь у вихованні своїх дітей та можливості спілкування з ними. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, про те, що позивач [PERSON] не надала суду письмових доказів в обґрунтування позовних вимог. Також, суд вважає про те, що позивач [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed