Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивачка в травні 2019 року звернулася в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у сумі 20890, 32 грн. з урахуванням податків та зборів та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.08.2018 року по день винесення рішення. Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала провідним інженером у відділі комплектації (587) ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» і 06.08.2018 року була звільнена із займаної посади. У день звільнення з нею не було проведено розрахунок, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, що підтверджується довідкою відповідача від 11.03.2019 року №94 та Довідкою від 23.10.2018 року №232. Заробітна плата їй не виплачена по даний час. З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача на її користь 20890, 32 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01.04.2018 року по 06.08.2018 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по день ухвалення судом рішення. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідач не подав відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, поважних причин такого суду не повідомив. Разом з тим, відповідач подав суду довідку про розмір заборгованості по виплаті заробітної плати [PERSON] та розмір середньоденної заробітної плати. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що з грудня 2012 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Львівський державний завод «ЛОРТА» та 06 серпня 2018 року звільнена за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України з посади провідного інженера у відділі комплектації /587/, що стверджується копією трудової книжки / а.с.4-5/. Згідно долучених до матеріалів справи довідок № 232, №94, сума заборгованості із виплати заробітної плати за період з квітня 2018 року по серпень 2018 року [PERSON] становить 20 890, 32 грн., а саме за квітень -3606,40 грн., за травень -3988,34 грн., за червень -4089,40 грн., за липень -4421,64 грн., за серпень -4784,54 грн. Відтак, заборгованість по нарахованій позивачу, але не виплаченій заробітній платі складає 20 890 грн. 32 коп., що не заперечує відповідач. Суд дійшов висновку про підставність позовних вимог [PERSON] щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі, вказаному у довідках № 232, №94. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного висновку. Із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідач не представив суду жодних доказів відсутності вини підприємства у невиплаті належних позивачу при звільненні сум. Суд не приймає до уваги проведений відповідачем розрахунок середньоденної заробітної плати, виходячи з такого. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Із долученої до матеріалів справи довідки № 232, вбачається, що заборгована заробітна плата [PERSON] за червень 2018 року становить 4089,40 грн., за липень 2018 року - 4421,64 грн. Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню становить 8511 грн. 04 коп. Як стверджує позивачка в позовній заяві за червень 2018 року та липень 2018 року у неї було 35 робочих днів, атому, середньоденна заробітна плата за вказаний період /червень-липень 2018 року/ становить 243,17 грн., виходячи з кількості робочих днів у червні-липні 2018 року /35 робочих днів/. Станом на день ухвалення рішення у справі фактичний розрахунок відповідачем з позивачкою не проведено. Відтак, з моменту звільнення позивачки до моменту ухвалення рішення у справі - 25.06.2019 року - відповідачем заборговано позивачці 53740 грн. 57 коп./ 243,17 грн. х 221 робочих днів/. Таким чином, на день ухвалення рішення фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед [PERSON] становить 53740 грн. 57 коп. Разом з тим, як вбачається із Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачає, що справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем і в день звільнення не були виплачені належні їй від підприємства суми, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 20890,32 грн. заборгованості по заробітній платі та 53740, 57 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Outcome: approved