Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] у листопаді 2014 р. звернулася до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з 15.10.2002 р. по 10.09.2014 р. працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. Позивачка зазначає, що 19.05.2014 р. вона була оглянута ЦМСЕК № 1 та визнана інвалідом другої групи, у зв'язку з чим позивача змушена була 22.08.2014 р. написати заяву про своє звільнення через погіршення стану здоров'я, неможливістю виконувати покладені на неї обов'язки головного бухгалтера, нестворення та відмовою в створенні належних умов праці, проте, в подальшому позивачка дізналась, що вона звільнена за власним бажанням, а не за станом здоров'я та неможливість виконувати покладенні на неї обов'язки, що не відповідає змісту її заяви про звільнення. Позивачка зазначає, що у день її звільнення 10.09.2014 р. відповідач видав їй трудову книжку, проте, з наказом про звільнення її не було ознайомлено та на той час не було проведено з нею повного розрахунку. Лише 31.10.2014 р., в порушення ст. 116 КЗпП України, відповідач провів з позивачкою повний розрахунок, що завдало їй моральних страждань, у зв'язку з чим [PERSON] просить суд зобов'язати відповідача змінити формулювання причини її звільнення у трудовій книжці, стягнути з відповідача моральну шкоду, суму вихідної допомоги та середній заробіток за час затримки розрахунку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі, подали письмові заперечення на позов (а.с. 11-14). Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі Наказу № 119 від 15.10.2002 р. Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича НАН України, була прийнята на посаду головного бухгалтеру (а.с. 6). Судом встановлено, що відповідно до Наказу відповідача № 38-к від 01.09.2014 р., позивачка була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 10.09.2014 р., зазначене формулювання записано у трудовій книжці останньої (а.с. 6, 16). Встановлено, що позивачка в обґрунтування позовних вимог про зміну формулювання причини її звільнення посилається на те, що вона зверталась до відповідача з проханням звільнити її за станом здоров'я та неможливістю виконувати покладенні на неї обов'язки, а не за власним бажанням. Проте, суд оцінює критично дане посилання, оскільки відповідно до наданої представниками відповідача копії заяви позивачки, виконаної останньою власноручно, [PERSON] просила відповідача звільнити її з займаної посади з 10.09.2014 р. за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України, що представником позивача в судовому засіданні не спростовано (а.с. 18). Таким чином, в судовому засіданні представником позивача, всупереч ст. 60 ЦПК України, не доведена позовна вимога про зміну формулювання причини звільнення позивачки з займаної посади, а тому вказана вимога задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організації повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено та підтверджено, в тому числі, представниками відповідача, що остаточний розрахунок був проведений з позивачкою [PERSON], в особі її представника [PERSON], 31 жовтня 2014 р., якому було виплачено кінцеву суму розрахунку 6 475 грн., що підтверджується Платіжною відомістю № 114 (а.с. 20). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що час затримки розрахунку з позивачкою становить 36 робочих днів, а тому суд вважає за необхідним стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку виходячи з наступного розрахунку. Відповідно до наданої представниками відповідача Довідки про доходи позивачки [PERSON], загальна сума заробітної плати за останні три місяці (червень, липень, серпень а.с. 15) становить 17 552,25 грн., які необхідно поділити на 62 робочих днів цих місяців, що становитиме 283,10 грн. середньо денної заробітної плати та помножити на 36 днів затримки розрахунку, що дорівнюватиме 10 191,60 грн. компенсації за час затримки розрахунку. Таким чином, з відповідача на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню в примусовому порядку сума компенсації за час затримки розрахунку в розмірі 10 191,60 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд, приходить до висновку про відсутність підстав стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] суми моральної шкоди, оскільки остання та її в судовому засіданні представник в порядку положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», зазначені вимоги не довели, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником відповідно ст. 60 ЦПК України, частково доведені в судовому засіданні позовні вимоги, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. ст. 47, 83, 116, 117, 235, 2371 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 179, 209, 212-215 ЦПК України, Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», суд -

Outcome: partial