Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на проживання в її житловому будинку та користування ним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй на праві власності належить домоволодіння, що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, Тлумацький район, с. Локітка, вул. Чабанівка, буд. 16. [PERSON], який є її колишнім зятем, зареєстрований у належному їй домоволодінні, однак у господарстві з 15.12.2004 року не проживає, ніяких витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не несе, житло не утримує, його особистих речей у вказаному домоволодінні немає. Оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку знятись з місця реєстрації, позивачка просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування належним їй будинковолодінням. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Додатково пояснила, що відповідач був зареєстрований у належному їй будинковолодінні, як член сімї, проте з 15.12.2004 року не проживає у ньому, комунальні послуги не сплачує, будь-яких витрат по утриманню будинку не несе, його особистих речей у вказаному домоволодінні немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом опублікування оголошення в газеті «Галичина», в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивачка подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд постановив про проведення заочного розгляду справи. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (жителька вул. Центральна, 68, с. Локітка, Тлумацький район, Івано-Франківська область) та [PERSON] (жителька вул. Чабанівка, 14, с. Локітка, Тлумацький район, Івано-Франківська область), які є сусідами позивачки, ствердили, що відповідач у житловому будинку, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, с. Локітка, вул. Чабанівка, буд. 16, більше 10 років не проживає, витрат по утриманню житлового будинку не несе, речей повсякденного вжитку, які б належали [PERSON], в будинку позивачки немає. Вислухавши пояснення позивачки, опитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд у судовому засіданні встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] (позивачка) на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по вул. Чабанівка, 16, в с. Локітка Тлумацького району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.09.2000 року (а.с. 4) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.12.2015 року (а.с. 44). Донька позивачки [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (відповідач), який 26.02.1985 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 7). Відповідно до довідки Палагицької сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області від 09.11.2015 року (а.с. 6) та адресної довідки Тлумацького РС УДМС в Івано-Франківській області № 24/799 від 17.11.2015 року (а.с. 19) відповідач [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим за адресою: [INFO]. Отже, відповідач зареєстрований у вказаному домоволодінні, однак, як стверджують позивачка та свідки, фактично більше року в будинку належному позивачці не проживає, участі у його утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги, особистих речей та речей повсякденного використання, які б йому належали, в будинку не має. Дані обставини також підтверджуються актом про відсутність (не проживання) особи за місцем проживання від 09.11.2015 року (а.с. 6), в якому вказано, що [PERSON] (відповідач) в належному [PERSON] (позивачка) будинковолодінні, розташованому по вул. Чабанівка, 16, с. Локітка, Тлумацький район, Івано-Франківська область, з 15.12.2004 року не проживає, ніякої участі по утриманню житла не приймає, особистий речей та речей повсякденного життя у будинку немає. Оскільки шлюб між [PERSON] (донька позивачки) та [PERSON] (відповідач) було розірвано, то останній перестав бути членом сімї власника житла. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Після того, як шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано, вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство та бюджет, відповідач не пов'язаний спільним побутом з своєю колишньою дружиною та тещею, а також не має з ними взаємних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. Згідно ст. 47 [PERSON] України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що відповідач у домоволодінні, належному позивачці, не проживає, він не є членом сім'ї власника житла, з 15.12.2004 року відсутній за місцем реєстрації без поважних причин, не подав суду доказів на спростування позовних вимог позивачки, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач втратив право на проживання та користування домоволодінням позивачки, розташованим за адресою: Івано-Франківська область, Тлумацький район, с. Локітка, вул. Чабанівка, буд. 16, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved