Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] у серпні 2018 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 березня 2014 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] [INFO], який після розірвання шлюбу буде проживати з позивачкою. Вказала що сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини. Шлюбні відносини фактично припинені з грудня 2016 року, спільного господарства не ведуть, відповідач проживає окремо, ухиляється від виконання свого обов'язку щодо їх утримання, оскільки з моменту припинення їх шлюбних відносин, не виділяє на матеріальне забезпечення сина коштів, участі у його вихованні не приймає. Подальше збереження шлюбу не можливе, у звязку з чим, просила розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання їх малолітнього сина. Позивачка в судове засідання зявилась. Позовні вимоги підтримала та просила розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання сина . Відповідач у судове засідання зявився. Позовні вимоги визнав та не заперечував щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Суд, дослідивши письмові докази по справі,вислухваши сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З матеріалів справи судом встановлено, що 14 березня 2014 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за № 202, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії І-КИ № 271827. У зазначеному шлюбі у сторін народиввся син: [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії І-КИ № 488821, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Також,\~встановлено,\~що між\~сторонами фактично\~припинені шлюбні\~стосунки з\~грудня 2016\~року \~та сторони\~не ведуть\~спільного господарства,\~примирення неможливе.\~Дитина після\~розірвання шлюбу\~буде проживати\~з матірю,\~спір з\~цього приводу\~та щодо\~поділу майна\~у сторін\~відсутній. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Відповідно до ст. 120 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Суд враховує, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони не бажали поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сім`ї, а тому надання сторонам строку для примирення суд вважає недоцільним. Причиною розпаду сімї є відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має суттєве значення. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Сторони по справі проживають окремо. Відповідно до ст.141СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно з ч. 2 ст.182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст.191 СК\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Пунктом 17\~Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи встановлені\~в судовому\~засіданні фактичні\~обставини в\~контексті наведених\~вище норм\~цивільного законодавства,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги позивачки\~[PERSON].\~підлягають задоволенню,\~та з\~відповідача[PERSON] слід\~стягнути аліменти\~у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття починаючи стягнення з 21 серпня 2018 року. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved