Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участі третьої особи без самостійних вимог Бершадської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку з тих підстав, що як стверджує, згідно договору купівлі-продажу від 03.10.1995 року відповідач по справі [PERSON] купив незакінчений будівництвом житловий будинок 11% готовності в [ADDRESS], що належав [PERSON] Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України в редакції 1992 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, тобто станом на жовтень 1995 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу незакінченого будівництва житлового будинку в [ADDRESS] відповідач по справі [PERSON] фактично набув право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га за вище зазначеною адресою, яка була передана в свій час згідно рішення Бершадської міської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель [PERSON] На дану земельну ділянку бувшим її власником було також виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю. У вересні 2005 року вона та відповідач по справі [PERSON] уклали між собою договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS]. На час укладення цього договору про незакінчений будівництвом житловий будинок домовленості не було, оскільки будівля уже на той час зруйнувалась. Фактично, згідно договору-купівлі продажу [PERSON] продав їй тільки земельну ділянку, яка згідно Державного акту на право власності належала покійному уже на той час [PERSON], а фактично власником земельної ділянки був відповідач по справі [PERSON] Нотаріально договір ніде не посвідчувався. Разом з тим, на підтвердження договору купівлі-продажу земельної ділянки їй було надано відповідну розписку відповідачем по справі. Вона ж зі своєї сторони передала за придбану земельну ділянку [PERSON] кошти в сумі 2500 грн. (500 дол. США ). Зразу ж після укладення договору [PERSON]. передав їй пакет документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, а саме договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку та державний акт на право приватної власності на землю. Всі вищезазначені дії свідчать про те, що вони домовились щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків та у повному обсязі виконали умови договору купівлі продажу. Відповідно до ст.657 ЦК України в редакції на час укладення договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно ж до ст. 640 ч.3 ЦК України на час укладення правочину, договір, який підлягав нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Позивачка неодноразово зверталась до [PERSON] з тим, щоб нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки. Однак відповідач по справі постійно пропонував їй, щоб всі питання щодо належного оформлення договору купівлі-продажу вона вирішувала самостійно і таким чином ухиляється від його нотаріального оформлення. Позивач, [PERSON], надала на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити, справу розглядати за наявними в ній матеріалами. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував ,справу просив слухати за його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Бершадської міської ради надав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. А тому, на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 06.06.2018 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжено судовий розгляд. Всебічно і повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Разом з тим, з 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з статті 657 ЦК України виключено слова «та державній реєстрації». Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 03.10.1995 року відповідач по справі [PERSON] купив недобудований житловий будинок 11% готовності в [ADDRESS], що належав [PERSON] Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори. Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.12) Після укладення вищевказаного договору відповідач по справі [PERSON] фактично набув право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га за вище зазначеною адресою, яка була передана в свій час згідно рішення Бершадської міської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель [PERSON] На дану земельну ділянку [PERSON] було також виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю (а.с.14). Позивач вказала, що у вересні 2005 року вона та відповідач по справі [PERSON] уклали між собою договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS]. На час укладення цього договору про незакінчений будівництвом житловий будинок домовленості не було, оскільки будівля уже на той час зруйнувалась. Фактично, згідно договору-купівлі продажу [PERSON] продав їй тільки земельну ділянку, яка згідно Державного акту на право власності належала покійному уже на той час [PERSON] Сторонами не надано будь-яких доказів того, що договір між ними було укладено у письмові формі. Також, даний договір нотаріально не посвідчувався. Позивачу було надано розписку про отримання грошових коштів відповідачем по справі в рахунок земельної ділянки. Вона ж зі своєї сторони передала за придбану земельну ділянку [PERSON] кошти в сумі 2500 грн. (500 дол. США ). Також, відповідач [PERSON]. передав їй пакет документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, а саме договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку та державний акт на право приватної власності на землю. Таким чином, з огляду на вищевикладене вбачається, що спірний договір укладено між сторонами до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 року N 878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасована. А тому, з урахуванням положень статей 16, 182, 640 ЦК України визначена частиною другою статті 220 ЦК України можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, та були укладені до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто до 01.01.2013 року. В той час, як до договорів, які підлягали і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, укладених до 01.01.2013 року, положення ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України пов'язувався з їх державною реєстрацією, про що також зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 06.09.2017 року у справі №6-1288цс17. Окрім того, однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п.13 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України. Окрім того, під час даного судового розгляду відповідачем подана письмова заява про визнання позовних вимог у повному обсязі. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, позивач не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст.220 ЦК України. А відтак, суд розцінює звернення позивача до суду з даним позовом як ухилення від сплати передбачених законодавством податків і зборів. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed