Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить : - визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] ; - стягувати з [PERSON] , [INFO] , РКНОПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на користь матері [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] аліменти у розмірі 1/2 (однієї другої) частини його заробітку (доходу), але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з дати подання до суду цієї позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. - стягувати з [PERSON] , [INFO] , РКНОПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) на утримання дружини щомісячно, починаючи з дати подання до суду цієї позовної заяви і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 11.11.2006 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції у місті Харкові, про що складено відповідний актовий запис за № 1395, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають трьох спільних дітей, які проживають з позивачем і перебувають на її повному утриманні - 2 синів [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Протягом тривалого часу відповідач самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати сім`ю, коштів для потреб дітей не надає, а позивачка знаходиться у декретній відпустці по догляду за молодшою дитиною. На даний час спільні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.07.2020 року син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] , зареєстровані разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.07.2020 року син - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що зареєстрованим місцем проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є місце проживання батька, але фактично вони проживають з позивачем , відповідач ухиляється від зняття дітей з реєстрації, діти позбавлені права на належне утримання з боку батька, адже стягувати аліменти на їх утримання не можна, у зв`язку з тим, що офіційно діти зареєстровані разом з відповідачем, а добровільно виконувати свій обов`язок щодо утримання дітей відповідач відмовляється. Враховуючи викладене, задля усунення порушення прав та охоронюваних законом інтересів дітей на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, позивачка змушена звернутись до суду з вимогою про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з позивачкою . Оскільки відповідач протягом тривалого часу окремого проживання не надає ніяких коштів на потреби сім`ї, в тому числі на утримання трьох спільних дітей, у позивачки є підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дітей, тобто сплати аліментів. Між позивачкою та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей. Вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, однак всупереч зазначеним вимогам ухиляється від свого батьківського обов`язку. На даний час позивачка не працює, оскільки перебуває в декретній відпустці по догляду за молодшою дитиною, донькою [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею трьох років, що підтверджується довідкою від 30.07.2020 року № 178. Перебуває на обліку у відділі соціальних допомог управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Московського району Харківської міської ради та отримую державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, що підтверджується довідкою від 28.05.2020 року № 4381/07, інших доходів не має. Відповідач матеріальну допомогу на утримання мене та дітей не надає. Оскільки відповідач є батьком, є здоровою та працездатною особою, позивач вважає, що в неї наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на її утримання у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. Позивач, представник позивача позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом на подання відзиву на позов в порядку статті 191 Цивільного процесуального кодексу України не скористався. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав клопотання, в якому просить справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування, рішення по справі прийняти з урахуванням висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина 4 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України). Суд, дослідив матеріали справи, вважає, щопозовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено , що 11.11.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції у місті Харкові, про що складено відповідний актовий запис за № 1395, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають дітей : [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Протягом тривалого часу сторони у фактичних шлюбних відносинах не перебувають , не ведуть спільне господарство, позивачка разом з дітьми мешкають окремо від чоловіка у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] та перебувають на повному утриманні позивачки . Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.07.2020 року син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , зареєстровані разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.07.2020 року син - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом зі мною за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 12.02.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) [PERSON] 12.02.2021 року зареєструвала шлюб з [PERSON] ,актовий запис № 141 , прізвище після державної реєстрації шлюбу : чоловіка- [PERSON] , дружини- [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час троє дітей проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні. З ч. 3 ст. 181 СК України вбачається, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з вимогами ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. [PERSON] , [INFO] , відвідує комунальний заклад «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №282 Харківської міської ради» (група № 3) за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , навчається у 7-Б класі Харківської загальноосвітньої школи І - ІІІ СТУПЕНІВ № 25 Харківської міської ради Харківської області за адресою: м. Харків, пр-т Тракторобудівників, буд. 87B. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Верховний Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. До такого ж висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 року у справі № 6-2445цс16 та в правовому висновку до постанови зазначив, що за відсутністю виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю, діти не можуть розлучатися зі своєю матір`ю. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності,висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яке діє від імені органу опіки та піклування, суд дійшов висновку, що проживання дітей разом із матір`ю на даний час забезпечить найвищі інтереси дітей, стабільні та гармонійні умови їх життя, суд приходить висновку про задоволення позову, оскільки це відповідає інтересам дітей. При цьому суд враховує можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей , суд зазначає наступне . Сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство та діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні. Між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, дитина має право на фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 Сімейного кодексу України). Частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст. 182 Сімейного кодексу України та роз`ясненнями, які містяться в п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 183 Сімейного кодексу України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 ст. 18 Сімейного кодексу України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоров`я дитини, відсутність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, наявність на праві власності, володіння та / або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Отже, суд, виходячи із закріплених ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, а також відсутність доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину, дійшов висновку про існування обов`язку у відповідача матеріально утримувати свою дитину. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України. Крім того, вимоги позивача відповідають інтересам дітей , рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать її матеріального становища і визначення указаного позивачем розміру аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей , суд враховує матеріальне становище відповідача, позивача , вік та стан здоров`я, відсутність на утриманні відповідача інших осіб, які він зобов`язаний утримувати в силу положень чинного законодавства. При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому позивачем розмірі. Тому, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, суд вимоги позивача задовольняє у повному обсязі, визначивши розмір аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 частки від усіх видів доходу (заробітку) відповідача. Крім того, суд звертає увагу, що особливістю даної категорії справи є те, що, враховуючи необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, саме платник аліментів зобов`язаний довести перед судом наявність обставин, які б свідчили про його неспроможність сплачувати аліменти у визначеному розмірі. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги, в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнії дітей , у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Одночасно суд роз`яснює сторонам, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908, 00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини , суд зазначає наступне . Положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. На даний час позивачка не працює, оскільки перебуває в декретній відпустці по догляду за молодшою дитиною- [PERSON] , [INFO] до досягнення нею трьох років, що підтверджується довідкою від 30.07.2020 року № 178. [PERSON] перебуває на обліку у відділі соціальних допомог управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Московського району Харківської міської ради та отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, що підтверджується довідкою від 28.05.2020 року № 4381/07, інших доходів не має. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дружини та дітей не надає. Відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 77 СК України За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. Згідно статті 80 СК України аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Враховуючи вищевказані положення чинного законодавства а також з огляду на те, що відповідач є працездатною особою, відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я, наявності у нього інших утриманців суду не надано, суд вважає, що відповідач має можливість надавати дружині матеріальну допомогу, у зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дружини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення [PERSON] , [INFO] трьох років. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. В даному випадку позов пред`явлено 13.08.2020 року. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908, 00 грн. на користь держави.

Outcome: approved