Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду з позовом до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ, дана справа перебувала у проводженні судді Ісакова Д.О. У зв`язку з припиненням здійснення правосуддя суддею Ісаковим Д.О.у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну повноважень судді, дана справа, згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, була розподілена судді Козлової Н.Ю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог визначала, що Відповідачем під час її звільнення було грубо порушені норми діючого трудового законодавства, що спричинило їй матеріальні збитки та моральні страждання, а саме: в порушення п.1ст.40 КЗпП на підприємстві фактично відбувались зміни у штатному розпису апарату управління а не скорочення чисельності або штату працівників, в наслідок чого були введені додатково дві альтернативні посади Директора з юридичних та загальних питань та його заступника; Відповідачем не було дотримано вимог ст.49 КЗпП в частині повідомлення позивача про наявність всіх вакансій та можливість переведення її на альтернативну новостворену посаду Директора з юридичних та загальних питань. Відповідачем було порушено ч.1ст.42 КЗпП України про надання переважного права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці; Відповідачем не дотримано вимог пп.2,3,ч.2.ст.42 КЗпП відносно переважного права залишення на роботі осіб в сім`ях яких немає інших працівників з самостійним заробітком та які мають на даному підприємстві більш тривалий стаж роботи; Наказ про її звільнення був підписаний не уповноваженими на то особами та які взагалі станом на 02.05.2018 року знаходились за межами України та перебували у відпустці. Своїми діями з боку Відповідача, позивачу було спричинена моральна шкода, яка виражається в тому, що в зв`язку з незаконним та безпідставним її звільненням вона пережила сильні душевні хвилювання та страждання в наслідок чого її здоров`я погіршилось та вона була госпіталізована до неврологічного відділення Центральної клінічної лікарні де проходила курс лікування з 02.04.2018 року по 13.04.2018 року. В цей час без її піклування залишались її 78 річна мати та малолітня дитина, яким необхідний щоденний догляд. Під час її перебування в стаціонарі вона була змушена звертатись за допомогою відносно догляду за до сусідів та друзів, що також спричиняло додаткові душевні хвилювання, втрату нормальних життєвих зв`язків та додало додаткових моральних та матеріальних зусиль для організації свого перебування в лікарні та безпечного існування сім`ї. Моральну шкоду, завдану Відповідачем [PERSON] оцінює у розмірі 5 000,00грн. Підсумовуючи викладене, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про припинення трудового договору № 50 К від 02.05.2018 року, виданий КП «Облводоканал» ЗОР про звільнення з роботи [PERSON] зап. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» ЗОР. Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.05.2018 року по день ухвалення судового рішення. Стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5 000,00грн. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань КП «Облводлоканал» ЗОР допустити до негайного виконання. Представник позивача підтримала вимоги своєї довірительки з підстав, викладених у позовній заяві, письмових доказах, доданих до позову та її усних пояснень. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у їх задоволенні оскільки вимоги позивача не обґрунтовані та не підтверджуються належними доказами. Свої заперечення представник відповідача виклав у письмовій формі. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, в ході судового розгляду було встановлено, що позивачка [PERSON] з 18.07.2016 року по 02.05.2018 року працювала в комунальному підприємстві «Облводоканал» Запорізької обласної ради. В період з 18.07.2018 року по 03.01.2017 року на посаді начальника юридичного відділу, а з 03.01.2017 року і по час мого звільнення на посаді заступника генерального директора з юридичних та загальних питань КП «Облводоканал» ЗОР. 21 лютого 2018 року на підприємстві наказом №26 «Про скорочення штату працівників» скорочено штатну одиницю за посадою «Заступник генерального директора з юридичних та загальних питань». Того ж дня, наказом № 4-вк у зв`язку з скороченням чисельності працівників га штатного розпису апарату працівників, заступника генерального директора [PERSON] попереджено про скорочення та запропоновано посаду заступника директора з юридичних та загальних питань. З даним наказом [PERSON] ознайомлено 01.03.2018 року. Як визнає позивачка, їй було запропоновано посаду заступника директора з юридичних та загальних питань. З моменту попередження тобто з 01.03.2018 року по момент вивільнення 02.05.2018 року від [PERSON] ніяких заяв про переведення не надходило. 16.04.2018р. [PERSON] були запропоновані всі вакансії, існуючи на підприємстві, про що свідчить відповідний акт. Від даних вакансій [PERSON] відмовилась, про що свідчить копія акту від 16.04.2018р., який долучений до матеріалів справи. 02 травня 2018 року наказом № 50к з заступником генерального директора з юридичних та загальних питань Влас Т.О. припинено трудовий договір у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України. Зі змісту ст.3\~КЗпП України вбачається, що законодавство про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною 3 статті 64\~Господарського кодексу\~України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно статуту КП «Облводоканал» ЗОР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що органом управління Підприємства є його генеральний директор. Відповідно до положень статуту(п.8.1., 8.2., під. 8.3.7. п.8.3.). визначено, що генеральний директор самостійно вирішує всі питання діяльності Підприємства за винятком тих, що віднесені до компетенції власника, затверджує структуру і штатний розпис Підприємства, визначає функції та обов`язки працівників. Враховуючи вищевикладене, правом визначати організаційну структуру КП «облводоканал» ЗОР, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис наділений саме генеральний директор. Відповідно до пункту 1 статті 40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до контракту керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію здійснювати поточне керівництво підприємством, забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна. Як вбачається з наказу від 21.02.2018 р. № 26 «Про скорочення штату працівників», його метою є упорядкування організаційної структури, оптимізація чисельності та штату для забезпечення більш ефективного виконання функціональних обов`язків працівників. Необхідність внесення змін у штатний розпис підприємства, наслідком чого стало скорочення чисельності та штату працівників, була викликана значною питомою вагою фонду оплати праці штатних працівників підприємства у співвідношенні до обсягу реалізованих службових обов`язків. У зв`язку з цим виникла необхідність оптимізувати чисельність працівників адміністративного апарату, скоротити посади у адміністративному апараті підприємства, в тому числі і посаду заступника генерального директора з юридичних та загальних питань. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 р. по справі № 519/160/16-ц, постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 р. по справі 519/161/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 р. по справі № 696/985/15-ц суд не вправі вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення, право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ніш органу, отже питання доцільності і правомірності скорочення чисельності та штату працівників роботодавця не може бути предметом доказування у цивільній справі. У відповідності з вимогами статті 49-22 КЗпП України, 01.03.2018 р. Позивача наказом від 21.02.2018р. №4-вк було персонально попереджено про наступне звільнення, підтвердженням чому є його особистий підпис на цьому попередженні. 16.04.2018р. позивачу запропоновані вакансії, які були на той час па підприємстві від вказаних вакансій позивач відмовився, що зафіксовано його підписами в акті від 16.04.2018р. У відповідності з вимогами частини 3 статті 40 КЗпП України, 02.05.2018р. Позивача, наказом від 02.05.2018 р. № 50-к звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Того ж дня, 02.05.2018 р. з позивачем проведено повний розрахунок за фактично відпрацьований робочий час, виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки та виплачено вихідну допомогу у відповідності з вимогами статей 44, 47 та 116 КЗпП України. Того ж дня, 02.05.2018 р. Позивачу вручено належним чином оформлену трудову книжку під розписку. Вручення копії наказу від 02.05.2018 р. № 50-к з додатками Позивач не вимагав. В обґрунтування нібито незаконності свого звільнення Позивач також посилається на той факт, що Відповідач порушив його переважне право на залишення на роботі. Проте, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 р. по справі № 742/897/16-ц при звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40\~КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, що встановлені статтею 42 КЗпП України. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві. Посади, які не скорочувалися та відповідали спеціальності та кваліфікації Позивача, обіймали інші працівники. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992\~р.\~№ 9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Таким чином, переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України реалізується серед кола працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві. Позивач стверджує, що при її звільненні не було дотримано вимог ст. 42 КЗпП України. Даний висновок є безпідставним, тому що посаду, яка скорочувалась- заступник генерального директора з юридичних та загальних питань, займала лише позивач, інших осіб, крім неї, серед яких роботодавець повинен був визначати наявність переважного права на залишення на роботі, не було. Необхідно підкреслити, що переважне право залишитись на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають однакові посади. Як вбачається з наявних у справі доказів, посада, яку займала позивачка, скорочена, інші працівники на посаді, яку вона займала, не працювали. Отже у відповідача не було підстав для з`ясування наявності у останньої переважного права на залишення на роботі, оскільки працівники на такій посаді працювати не залишились. Позивачу, як вона вказує, дійсно була запропонована посада заступника директора з юридичних та загальних питань, від якої вона відмовилася (наказ від 28.02.2018р. № 4). Посада була запропонована позивачу 01.03.2018р., про що свідчить дата та її підпис в наказі. На той час (01.03.2018р.) посада директора з юридичних та загальних питань не була вже вакантною, тому й не пропонувалась позивачці. Цю посаду з 01.03.2018р. обіймав інший працівник- [PERSON] , що підтверджується заявою про переведення на посаду від 28.02.2018р., довідкою про нарахування [PERSON] заробітної плати з 01.03.2018р. за посадою- директор з юридичних та загальних питань, розрахунковим листом за 01.03.2018р., табелем обліку робочого часу за березень 2018р. (копії заяви, розрахункового листа, табелю, довідка міститься в матеріалах справи). Також фактичне виконання [PERSON] обов`язків директора з юридичних та загальних питань з 01.03.2018р. підтверджують накази по підприємству: № 40/1 від 01.03.2018р. «Про введення в дію калькуляцій за платні послуги», № 40 від 01.03.2018р. «Про внесення змін до наказу № 1 від 02.01.2018р. «Про створення тендерного комітету КП «Облводоканал» ЗОР, № 41 від 02.03.2018р.«Про перереєстрацію автомобіля», № 42 від 06.03.2018р. «Про проведення інструктажів», які завізовані [PERSON] як директором з юридичних та загальних питань (копії наказів додаються). Таким чином, на вказану дату попередження (01.03.2018р.) на підприємстві були відсутні інші вакансії, окрім запропонованої- заступника директора з юридичних та загальних питань. Інші посади, вказані в наказі № 22 від 12.02.2018р. «Про внесення змін до штатного розпису», які були введені у розпис цим наказом - помічник керівника, директор технічний, заступник директора технічного, головний механік, начальник ВТВ, інженер 1 категорії, начальник відділу МТП, директор комерційний зі збуту тощо не були вакантними, тому що до 01.03.2018р. вони були запропоновані працівникам, посади яких скорочувались та ці працівники надали згоду на переведення на ці посади та написали заяви про переведення на нові посади (копії заяв додаються). Черговість попередження та пропонування вакантних посад законом не визначається, за таких обставин власник вправі діяти на свій розсуд. Слід підкреслити, що питання переводу працівників на іншу посаду є компетенцією власника або уповноваженого ним органу. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.04.2018р. в ухвалі по справі № 6-5269св14, зазначив наступне: «При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).Суд не повинен входити в обговорення питання доцільності проведення такої перестановки (перегрупування). Переважне право на залишення на роботі з`ясовується у разі проведення звільнення працівників і не стосується випадків переводу працівників за їх згодою власником чи уповноваженим ним органом в межах підприємства, установи, організації». Крім того,\~сам по\~собі факт\~наявності вакантних\~посад на\~підприємстві не\~свідчить про\~можливість зайняття\~їх особою,\~яку звільняють.\~ Беручи до уваги вищевикладене, у відповідності до вимог п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~виконані відповідачем, та з огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, на думку суду, відсутня правова підстава, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - порушення процедури звільнення працівника у випадку скорочення. Зважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed