Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про проведення реального поділу земельної ділянки розміром 0,0803 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнення судових витрат. Для визначення можливих варіантів розподілу земельної ділянки між співвласниками судом за клопотанням позивачки було призначено земельно-технічну експертизу. Після ознайомлення з висновком експерта позивачка уточнила позовні вимоги та просила виділити їй у власність земельну ділянку № 1 відповідно до третього варіанту розподілу та стягнути з відповідача всі витрати пов'язані з розглядом справи в суді. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що їм відповідачем належить по 1/2 частині земельної ділянки розміром 0,0803 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивачка як співвласник має право на виділ своєї частки земельної ділянки в натурі. Позивачка обрала третій варіант розподілу згідно висновку експерта, оскільки саме в цю частину земельної ділянки позивачка вкладала свої кошти, а також мама позивачки оплатила роботи по влаштуванню артезіанської свердловини на цій частині земельної ділянки. Щодо судових витрат, то позивака просить стягнути їх з відповідача, оскільки відповідач добровільно провести реальний розподіл земельної ділянки не бажав, тому позивачка змушена була звернутись до суду та понести судові витрати та витрати по проведенню експертизи. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Суду пояснила, що вона погоджується на будь-який із варіантів розподілу запропонованих експертом, однак найбільш прийнятним для неї є варіант № 3. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачка не має жодного морального права на земельну ділянку, також вказав що його не влаштовує жоден із варіантів запропонованих експертом, але свого варіанту суду не назвав. Щодо стягнення з нього судових витрат, то відповідач категорично заперечив щодо такої вимоги, оскільки вважає позов «бажанням» позивачки, а тому не збирається оплачувати судові витрати. Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 23 грудня 2003 року позивачка та відповідач отримали в дар від [PERSON] домоволодіння та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1605 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Сторони оформили право власності на земельну ділянку належним чином, по 1/2 частині земельної ділянки кожному, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.8). 15 травня 2007 року сторони продали частину належної їм на праві спільної часткової власності земельної ділянки площею 0,0800 га.(а.с.10). Отже, у спільній частковій власності позивачки та відповідача на данрй час перебуває земельна ділянка площею 0,0803 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією державного акту. Статтею 41 Конституції України та ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що право власності є непорушним правом особи. Позивач просить суд провести розподіл земельної ділянки між співвласниками згідно варіанту № 3 розподілу земельної ділянки, що визначений у висновку експерта № 13/11/14 судової земельно-технічної експертизи (а.с.37-58). Відповідача не влаштовує жоден із варіантів запропонованих експертом, свого варіанту відповідач суду не назвав. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто вільно обирає спосіб захисту порушених прав і охоронюваних законом інтересів Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, при здійсненні свого права власності, власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Земельна ділянка площею 0,0803 га., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, частки сторін чітко визначено, по 1/2 кожному. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку pie можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Як вбачається із статті 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. В силу дії ч. ч. 3, 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Як вбачається із висновку експерта виділ часток співвласників можливий та експертом вказано декілька варіантів виділу безе збільшення чи зменшення часток будь кого із сторін. Досудове врегулювання спору між сторонами не можливе. На спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, який також належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності. Уважно вивчивши та дослідивши усі варіанти розподілу земельної ділянки, суд прийшов до переконання що найбільш доцільним варіантом розподілу для обидвох сторін буде варіант № 3 наданий експертом у висновку № 13/11/14 від 23 листопада 2014 року. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 66 ЦПК України визначено, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Суд бере до уваги висновок експерта, який наданий на підставі ухвали суду, оскільки сторони мали можливість задавати свої запитання експерту, бути присутніми при проведенні огляду об'єкту. З урахуванням наведеного суд прийшов до переконання, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується судових витрат то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволено, то судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивачки. Витрати понесені позивачкою по оплаті судової експертизи також підлягають стягненню з відповідача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України належать до витрат пов'язаних з розглядом справи. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст.ст. 86, 88 Земельного кодексу України, ст. ст. 13, 20, 21, 317, 319, 321, 356, 358, 364, 367 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 66 ЦПК України,

Outcome: approved