Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до Фонду комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови від 30.04.2008 року № 275-р в частині визнання права власності за територіальною громадою м. Івано-Франківська підвальних приміщень, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності на нежитлові підвальні приміщення (комори) за позивачкою. Під час попереднього судового засідання представник позивака збільшив позовні вимоги, просив визнати незаконною та скасувати Ухвалу 14 сесії Івано-Франківської міської ради «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності» від 15.09.1993 року в частині, що стосується передачі підвальних приміщень по [ADDRESS] У зв'язку із збільшенням позовних вимог до участі в справі в якості співвідповідача було залучено Івано-Франківську міську раду. Ухвалою суду від 15 серпня 2013 року, за клопотанням представника позивача, до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. Позивачка позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. За попередніми власниками квартир, які придбала позивачка, були також закріплені підвали. Отже, їй разом з квартирами перейшли у власність й підвальні приміщення. Підвали є допоміжними приміщеннями та передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Попередні власники квартир та позивачка своєї згоди щодо відмови користування підвальними приміщеннями-коморами не надавали. Ухвала 14 сесії Івано-Франківської міської ради «про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської Ради народних депутатів» від 15.09.1993 року є незаконною, оскільки прийнята без згоди попередніх власників квартир,які на даний час належать позивачці. Про оскаржувана Ухвалу позивачка дізналась із заперечень представника відповідача Фонду комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська. Із листа-відповіді Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківської міської ради від 22.10.2012 року позивачка дізналась про розпорядження міського голови від 30.04.2008 року, яким її було фактично позбавлено можливості отримати у власність підвальні допоміжні приміщення комори. Міський голова приймаючи незаконне розпорядження фактично вилучив у позивачки підвальні приміщення без її на те згоди. Оскільки відповідачами заперечується право власності позивачки на підвальні нежитлові приміщення по [ADDRESS], то позивачка просить захисти своє право шляхом визнання за нею права власності на вказані приміщення, оскільки вона є власником квартир в будинку [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Фонду комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська в судовому засіданні заперечив з тих підстав, що Фонд не може бути належним відповідачем у вказаній справі, оскільки жодна із позовних вимог не стосується відповідача, його дій, рішень. Крім того, представник відповідача заперечив позовні вимоги з тих підстав, що в договорах купівлі-продажу, на підставі яких позивачка набула право власності на квартири в будинку [ADDRESS] не йдеться про відчуження якихось нежитлових приміщень, підвалів, комор. Позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Представник відповідачів Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позивачка придбала у власність тільки квартири, а не нежитлові приміщення у буд. [ADDRESS] Доказів того, що попередній власники використовували вказані нежитлові приміщення позивачка суду не надала. Приймаючи оскаржувану Ухвалу та розпорядження, міська рада та міський голова діяли в межах своїх повноважень у спосіб визначений чинним законодавством, жодних прав позивачки не було порушено. Представник відповідача приватного підприємця [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки він є безпідставним, просила суд про застосування позовної давності. Заперечення обґрунтовує тим, що відповідачка [PERSON] на законних підставах придбала нежитлові приміщення підвального поверху у будинку [ADDRESS] Нежитлові приміщення було придбано за відплатним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеним між Фондом комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська та фізичною особою-підприємцем [PERSON], договір посвідчено нотаріально. Договір укладено на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2008 року, яке набрало законної сили. Право власності відповідачки [PERSON] зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Крім того, позивачка не є власником всіх квартир в будинку [ADDRESS], а тому не може вимагати визнання за нею права власності на всі підвальні приміщення. Нежитлові приміщення підвального поверху [ADDRESS] не були та не є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку. Ці приміщення не призначались для забезпечення експлуатації будинку та/або побутового обслуговування мешканців будинку. Рішення стосовно віднесення нежитлових приміщень підвального поверху будинку [ADDRESS] до майна територіальної громади міста Івано-Франківська прийнято 15.09.1993 року, ще задовго до набуття позивачкою права власності на квартири у вказаному будинку. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивачка, на підставі договорів купівлі-продажу від 18.10.2002 року, 15.07.2006 року, 30.03.2007 року, 17.07.2007 року та 19.03.2008 року, є власником квартир [ADDRESS] (а.с.5-9). У будинку є нежитлові приміщення, які згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належать відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 197 від 14.05.2008 року, посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Вказаний договір купівлі-продажу нежитлових приміщень було укладено між відповідачами [PERSON] та Фондом комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2008 року (а.с.77-81). Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2008 року позивачкою оскаржувалось в апеляційній та касаційній інстанціях (а.с.75-76, 115-116). До відповідачки [PERSON] власником нежитлових приміщень була територіальна громада м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про його реєстрацію (а.с.57, 58). Підставою набуття територіальною громадою м. Івано-Франківська права власності на нежитлові приміщення було розпорядження міського голови від 30.04.2008 року № 275-р (а.с.87). Розпорядженню міського голови передувала Ухвала 14 сесії Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 15.09.1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської ради народних депутатів» (а.с.44). Пунктом 2 оскаржуваної Ухвали вирішено затвердити перелік об'єктів майна, яке пропонується перевести з обласної комунальної власності у міську, в тому числі нежитлові приміщення по [ADDRESS] (а.с.48). Отже, як вбачається із вказаної Ухвали, ці приміщення перебували в обласній комунальній власності на підставі Рішення 10 сесії обласної ради народних депутатів від 24.08.1992 року «Про перелік державного майна, яке відноситься до комунальної власності області». Позивачка, обґрунтовуючи своїх позовні вимоги вказує, що нежитлові приміщення є допоміжними та перебували у користуванні попередніх власників квартир [ADDRESS], що підтверджується договорами найму (а.с.20-25). Договори найму, які долучені до позову позивачкою є неналежної якості та нечитабельні. Крім того, якщо приміщення й перебували у користуванні попередніх наймачів, то це було право користування, найму, а не власності. Як вбачається із копій договір купівлі-продажу 18.10.2002 року, 15.07.2006 року, 30.03.2007 року, 17.07.2007 року та 19.03.2008 року, позивачка придбала тільки квартири, про відчуження підвалів, чи якихось інших допоміжних приміщень у договорах не йдеться. За змістом жоден договір не містить відомостей про наявність закріпленої за власником квартири - продавцем, комори у підвальному приміщенні. Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР, до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Доказів того, що ці приміщення призначались для забезпечення експлуатації будинку та/або побутового обслуговування мешканців будинку позивачкою та її представниками суду не надано. Саме знаходження певних приміщень в підвалах не може визнаватись підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир. На спірні приміщення не поширюється право власників квартир багатоквартирного будинку щодо розпорядження ними. Львівським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України встановлено, що прав та обов'язків [PERSON] не стосується відчуження нежитлових приміщень підвального поверху, саме підвального поверху, а не комор чи допоміжних приміщень, будинку [ADDRESS] Фондом комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська фізичній особі-підприємцю [PERSON] (а.с.75-76, 115-116). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Правовий статус позивачки, як власника квартир у будинку [ADDRESS] не регулюється нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Квартири у будинку [ADDRESS] придбані позивачкою за цивільно-правовими договорами, суб'єктом приватизації державного житлового фонду позивачка не є. Крім того, рішення (Ухвала) стосовно віднесення нежитлових приміщень у будинку [ADDRESS] до майна територіальної громади м. Івано-Франківська прийнято 15.09.1993 року, тобто задовго до набуття позивачкою права власності на квартири у будинку. Отже, право позивачки не могло та не було порушено прийняттям Ухвали 14 сесії Івано-Франківської ради народних депутатів, а тому оскаржувана Ухвала є законною та скасуванню не підлягає. Що стосується вимог позивачки про визнання незаконним та скасування Розпорядження міського голови від 30.04.2008 року № 275-р, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.05.2008 р., визнання права власності на нежитлові підвальні приміщення, то суд виходить з наступного. Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Майже аналогічне визначення міститься і в ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Тобто, Конституція України визнає право за органами місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення, що цілком узгоджується з положеннями п. 2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, відповідно до змісту якого місцева влада в межах закону має повне право вирішувати будь-яке питання, що не вилучено із сфери її компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Статтею 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції яка діяла на час прийняття розпорядження) визначено, що сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Міський голова приймаючи оскаржуване Розпорядження діяв відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакція яка діяла на час прийняття розпорядження), відповідно до ч. 1 п. «А» п.п.1 якої, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Приймаючи оскаржуване розпорядження № 275-р «Про оформлення права власності на нерухоме майно», міський голова діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством, оскільки на час прийняття оскаржуваного розпорядження, спірні нежитлові приміщення перебували у власності територіальної громади, однак право власності на них не було оформлено. Право позивачки оскаржуваним розпорядженням не було порушено, а тому вимога про визнання незаконним та скасування Розпорядження міського голови від 30.04.2008 року № 275-р не підлягає до задоволення. Оскільки є законним розпорядження міського голови то і не підлягає скасуванню свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.05.2008 р., оскільки воно видано на законній підставі. Щодо вимоги позивачки про визнання за нею права власності на підвальні приміщення в будинку [ADDRESS], то така вимога є безпідставною та необгрунтованою. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, щ не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідачка [PERSON] на законних підставах придбала нежитлові приміщення підвального поверху у будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень було укладено між відповідачами [PERSON] та Фондом комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2008 року. Рішення суду, яке набрало законної сили є обов'язковим до виконання на всій території України. Відповідачка [PERSON] належним чином оформила своє право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивачкою та її представником не наведено суду законних підстав для визнання за позивачкою права власності на нежитлові приміщення у будинку [ADDRESS]. В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Позивачкою не надано суду доказів того, що Ухвала прийнята міською радою та розпорядження міського голови суперечать актам цивільного законодавства та порушують права або інтереси позивачки. Рішення відповідають вимогам чинного законодавства та прийняті в межах повноважень міської ради та виконавчого комітету. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 140 Конституції України, п.2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, яка ратифікована Україною 15.07.1997 року, ст. 4 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 328, 334 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 133, 137 ЦПК України,

Outcome: dismissed