Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 03.09.2012 року працювала у відповідача на посаді головного економіста. Наказом №12-к від 17.12.2015 року її було звільнено з займаної посади за ст.38 КЗпП України на підставі її заяви від 01.12.2015 року. Посилаючись на те, що заяв про звільнення за власним бажанням нею не подавалось та були відсутні підстави для її звільнення згідно ст.38 КЗпП України, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №12-к від 17.12.2015 про звільнення, поновити її на посаді з 17.12.2015 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в сумі 3000 грн. Під час розгляду справи позивачкою було подану заяву в порядку ст.31 ЦПК України, в якій остання також просила визнати незаконним та скасувати наказ №15-к від 18.12.2015 року про внесення змін до наказу №12-к від 17.12.2015 року щодо підстав звільнення на ст.36 КЗпП України. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримала та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що звільнення позивачки було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства на підставі відповідної заяви позивачки. Третя особа в.о.директора Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради [PERSON] в судове засідання не зявився. Повідомлень про вступ до участі у справі у відповідності до ч.3 ст.36 ЦПК України не надав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка з 03.09.2012 року працювала у відповідача на посаді головного економіста. 19.11.2015 року останньою до відділу кадрів було подано заяву, датовану 01.12.2015 року, про звільнення з 01.12.2015 року за згодою сторін. Вищезазначені обставини не заперечувались сторонами в суді. Наказом №12-к від 17.12.2015 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, згідно її заяви від 01.12.2015 року. Наказом №15-к від 18.12.2015 року було внесено зміни до наказу №12-к від 17.12.2015 року та підставою звільнення позивачки зазначено ст.36 КЗпП України. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Як зазначено в наказах №12-к від 17.12.2015 року та №15-к від 18.12.2015 року підставою для звільнення позивачки стала заява останньої від 01.12.2015 року. Разом з тим, під час розгляду справи встановлено та визнано сторонами, що після 01.12.2015 року позивачка продовжували виконувати трудові обовязки до моменту її звільнення 17.12.2015 року та жодна зі сторін не заявляла вимог про їх припинення, що свідчить про фактичне анулювання домовленості між відповідачем та позивачкою про її звільнення 01.12.2015 року. Крім того, звільнення позивачки 17.12.2015 року, ані в заяві останньої від 01.12.2015 року, ані в подальшому сторонами не визначався та вказана дата фактично була визначена відповідачем самостійно. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки на підставі п.1 ст.36 КЗпП України було проведено відповідачем без дотримання вимог законодавства, за відсутності волевиявлення позивача на звільнення та без узгодження дати такого звільнення. В звязку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконними наказів про звільнення №12-к від 17.12.2015 року та №15-к від 18.12.2015 року, а також про поновлення її на посаді, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині заявлених вимог про скасування зазначених вище наказів в задоволенні позову слід відмовити, оскільки суд, як орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази про звільнення позивачки та останні підлягають подальшому скасуванню самим відповідачем на підставі рішення суду про визнання їх незаконними на поновлення позивачки на роботі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В своєму позові позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та під час розгляду справи надала відповідний письмовий розрахунок, відповідно до якого визначила розмір середнього заробітку за період з 17.12.2015 року по 28.04.2016 року в сумі 19816 грн. 44 коп., виходячи із наступного розрахунку: 93 робочі дні за період вимушеного прогулу х 213,08 грн. середньоденного заробітку. Разом з тим, кількість робочих днів за період з 17.12.2015 року по 28.04.2016 року (з урахуванням святкових та вихідних днів) становить 89 днів. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18964 грн. 12 коп. (89 х 213,08). Відповідно до ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як розяснено в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди позивачка посилалась на те, що внаслідок незаконного звільнення нею було пережито нервові страждання в звязку зі втратою роботи та джерела до існування. Разом з тим, у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України позивачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних позовних вимог, які б обєктивно підтверджували настання зазначених негативних наслідків. В звязку з чим, в задоволенні позовних вимог в цій частині позивачці слід відмовити за недоведеністю їх належними доказами. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1948 грн. 80 коп. (по 487 грн. 20 коп. за кожну з чотирьох задоволених вимог). Згідно ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивачці на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: partial