Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 16.07.2004 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2017 року шлюб з відповідачем було розірвано. Посилаючись на те, що відповідач коштів на утримання дитини не надає, ухиляючись таким чином від виконання своїх обовязків по утриманню дитину, позивачка просила суд стягнути з відповідач на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня предявлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні 12.12.2017 року за клопотанням відповідача по справі було оголошено перерву для надання можливості останньому ознайомитись з матеріалами справи та підготуватись до участі у розгляді справи. В наступне судове засідання відповідач, будучи повідомленим про день та час нового судового засідання під розписку, не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. Позивачка зявилась до суду, позов підтримала та наполягала на розгляд справи. Враховуючи належне повідомлення відповідача про день та час слухання справи, не надання доказів щодо поважності причин неявки та клопотань про відкладення розгляду справи, суд у відповідності до положень ст.223 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичною явкою учасників справи. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 16.07.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2017 року. Від шлюбу мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу між сторонами залишилась проживати разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1,3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною1 ст.183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В обґрунтування предявленого позову позивачка посилалась на те, що після припинення спільного проживання з відповідачем останній матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що свідчить про наявність між сторонами спору з приводу умов та порядку матеріального забезпечення дитини. З урахуванням зазначених обставин, положень СК України, доводів позивачки, за відсутності обставин, які б виключали можливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Разом з тим, суд враховує, що позивачкою не обґрунтовано належним чином та не доведено належними доказами заявлені позовні вимоги щодо визначення аліментів саме в розмірі 2000 грн. на місяць. А тому, позовні вимоги слід задовольнити частково та, враховуючи спільний обовязок батьків щодо утримання дитини, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в розмірі половини прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку встановленого законодавством (станом на момент розгляду справи 1860 грн.), тобто в сумі 930 грн., щомісячно, починаючи з 08.11.2017 року (дня предявлення позову) та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial