Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, вказуючи, що [INFO] померла мати позивачки, [PERSON], яка постійно мешкала по [ADDRESS], на день смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з кв. [ADDRESS], яка належала у рівних частках [PERSON] та [PERSON], бабусі позивачки, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1994 року. Вказувала також, що [INFO] [PERSON] померла, спадкоємицею після смерті якої була [PERSON], яка спадщину прийняла, бо мешкала разом із спадкодавцем на момент смерті. Однак [PERSON] не оформила своїх спадкових прав, бо були відсутні документи, що підтверджували родинний зв'язок. Після смерті [PERSON] вже [PERSON] прийняла спадщину, однак оформити спадкові права також не має змоги, бо відсутні документи, які б підтверджували спорідненість між матір'ю та бабусею позивачки. При цьому вважає, що існують достатні докази, які доводять факт того, що померла [PERSON] була донькою померлої [PERSON] На підставі переліченого просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на кв. [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка, [PERSON], повністю підтримала заявлені нею позовні вимоги, які просила суд задовольнити, додавши, що свого часу її мати, [PERSON], та бабуся, [PERSON], не звертали уваги на невідповідності у їх правовстановлюючих документах, а вона натомість вважала, що усі документи її батьків у порядку. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Іванченко Н. О., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що нема доказів родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], відсутня реєстрація права власності на спірну квартиру в Маріупольському БТІ, тому відсутні підстави для включення вказаної квартири до спадкового майна. На підставі переліченого [PERSON] не мала змоги набути права власності на кв. [ADDRESS] в цілому. Таким чином просила відмовити у задоволені позову. Суд, вислухавши учасників процесу, що з'явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що вбачається з копії свідоцтва про смерть, виданого 8 жовтня 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 1279 від 8 жовтня 2013 року (а. с. 21). Згідно із свідоцтва про смерть, виданого 10 січня 1995 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя, актовий запис № 37 від 10 січня 1995 року, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а. с. 18). Відповідно до довідки відділу реєстрації громадянського стану Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя від 17 травня 2002 року вбачається, що 12 липня 1952 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя було зареєстровано одруження [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 518, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «[PERSON]». В довідці також зазначено, що вказаний шлюб було розірвано 27 червня 1974 року (а. с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження № 76, виданого 17 липня 1932 року Старо-Ігнатьєвською радою Ст. Каранського району, актовий запис № 77 від 1932 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO], матір'ю якої зазначена [PERSON], а батьком - [PERSON] (а. с. 11). Натомість відповідно до архівної довідки від 11 листопада 2013 року з Державного архіву Донецької області вбачається, що в книзі реєстрації актів про народження за 1932 рік відділу реєстрації актів цивільного стану Тельманівського районного управління юстиції є у наявності актовий запис № 77 від 17 липня 1932 року виконкому Старо-Ігнатьєвської ради Старо-Каранського району, де зазначено, що [PERSON] народилась [INFO], батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). На підставі переліченого суд встановив розбіжності у свідоцтві про народження № 76 від 17 липня 1932 року з архівною довідкою Державного архіву Донецької області щодо відомостей за актовим записом № 77 від 17 липня 1932 року в книзі реєстрації актів про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Тельманівського районного управління юстиції про народження [PERSON], яка народилась [INFO], а саме: невідповідність записам про прізвище та ім'я матері останньої, якою у свідоцтві зазначена [PERSON], а у архівній довідці - [PERSON] та прізвище батька вказано [PERSON] та [PERSON] відповідно. При цьому за обома вказаними документами по-батькові матір [PERSON] вказана, як [PERSON], а ім'я та по-батькові батька [PERSON] відповідно. З особового рахунку № [NUMBER], виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс» 17 березня 2014 року, вбачається, що кв. [ADDRESS] була приватизована на підставі реєстру № 16571 від 14 лютого 1994 року, наймачем якої була [PERSON], та в якій були прописані з 22 липня 1975 року по 19 жовтня 2013 року - [PERSON], 1932 р. н., та з 24 липня 1987 року по 20 січня 1995 року - [PERSON], 1907 р. н., яка приходилась матір'ю [PERSON] (а. с. 8). Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказувала, що [PERSON] та [PERSON] були її сусідками, які мешкали в кв. [ADDRESS], яких вона знає близька 40 років. Так [PERSON] заселилась у вказану квартиру у 70-ті роки, де мешкала увесь час без перерв до моменту смерті. Разом із [PERSON] мешкала також її мати, [PERSON], яка вселилась в цю квартиру трохи згодом, де мешкала також довгий час до моменту смерті. Більше у вказаній квартирі ніхто не мешкав, окрім [PERSON] та [PERSON] Також свідок зазначала, що вона часто навідувалась у вказану квартиру, іноді кожного дня, бо допомагала доглядати [PERSON] її мати, [PERSON], яка перед смертю сильно хворіла та не ходила. Вказувала також, що [PERSON] називала завжди [PERSON] своєю матір'ю, а остання, в свою чергу, називала [PERSON] своєю донькою, між якими були завжди гарні відносини. Свідок [PERSON] зазначала, що в кв. [ADDRESS] мешкали по сусідству із нею [PERSON] разом зі своєю матір'ю, [PERSON] Зазначала, що [PERSON] заселилась у вказану квартиру ще у 1975 році, коли свідок також заселялась у вказаний будинок. Через деякий час [PERSON] до себе у квартиру забрала матір з села, [PERSON], після чого вони постійно мешкали удвох у вказаній квартирі, доки [PERSON] не померла. З того моменту [PERSON] почала мешкати у квартирі одна. Окрім [PERSON] та [PERSON] у кв. [ADDRESS] не мешкало більше нікого. Свідок також вказувала, що вона мала дружні стосунки із [PERSON], до якої вона часто приходила в квартиру, де вимірювала тиск останньої. Таким чином навідувалась іноді по декілька разів на тиждень. При цьому мати [PERSON] була дуже похилого віку, тому погано пересувалась по квартирі, майже не вставала. Додавала, що [PERSON] добре ставилась до своїх обов'язків як по господарству, так й по догляду похилої матері. Додавала, що у [PERSON] дві доньки, одна з яких [PERSON], які навідувались до [PERSON] та [PERSON] у вказану квартиру. Свідок [PERSON] в суді зазначав, що мешкає по сусідству над квартирою [ADDRESS], де увесь час з моменту вселення у цей будинок мешкали [PERSON] та її мати, [PERSON], яку [PERSON] забрала до себе через деякий час після заселення у вказану квартиру, бо та була похилого віку. У теперішній час у квартирі ніхто не мешкає. Зазначав, що до [PERSON] навідувалась її донька, [PERSON] Вказував також, що зустрічав інколи [PERSON] разом з її матір'ю у дворі будинку, з якими спілкувався. Підтвердив також, що у цій квартирі більш ніхто не мешкав, окрім матері [PERSON] та бабусі позивачки. На підтвердження спорідненості [PERSON] та [PERSON] на наданих позивачкою в судовому засіданні фотознімках усі допитані у суді свідки, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], впізнали серед інших як [PERSON], так й мати [PERSON] - [PERSON], які за свідченнями свідків мешкали удвох тривалий час до моменту своєї смерті в кв. [ADDRESS]. За вказаними письмовими доказами, показаннями свідків та фотографіями, наданими позивачкою, суд вважає встановленим, що [PERSON], яка померла [INFO], була матір'ю [PERSON], яка померла [INFO] відповідно. Внаслідок цього за відсутності відповідного документа в судовому засіданні було встановлено юридичний факт родинного зв'язку між [PERSON] та [PERSON] Родинний зв'язок останніх також підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 лютого 1994 року, з якого вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження-наказу № 16571 від 14 лютого 1994 року Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Жилищник» відповідно до приватизації квартири (а. с. 15). При цьому право власності на вказану квартиру не було зареєстровано в Маріупольському БТІ, що підтверджується відповіддю від 9 квітня 2014 року на запит нотаріусу, де також зазначено, що відповідно до технічної документації загальна площа кв. [ADDRESS] складає 45,9 кв. м., а житлова - 27,7 кв. м. (а. с. 14). На підставі ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. При цьому відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, якою визнається вручення речі набувачеві. Згідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру), приватизація здійснювалась, крім іншого, шляхом безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю. При цьому передача квартир здійснюється в спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру) передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. На підставі переліченого суд робить висновок, що передача квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] була оформлена свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 14 лютого 1994 року. Таким чином суд встановив, що з моменту передачі вказаної квартири органом приватизації, зафіксованої зазначеним свідоцтвом про право власності на квартиру, [PERSON] та [PERSON] набули право спільної власності на спірну квартиру відповідно до положень цивільно-правових норм, що діяли на момент виникнення такого права власності. Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (від 2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (від 2004 року). За «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, реєстрацію проводили Бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад. Однак квартира, як відокремлений об'єкт нерухомості, не входила на той момент до об'єктів, що підлягали такій реєстрації органами БТІ, бо до таких об'єктів відносилися будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Таким чином суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності на кв. [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не повинні були реєструвати своє право власності у бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя, оскільки цього не вимагав закон. На підставі цього суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності права власності у [PERSON] та [PERSON] внаслідок відсутності державної реєстрації такого права БТІ міста Маріуполя. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Згідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. За ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. На підставі ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З відповіді 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 3 липня 2014 року вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], спадкова справа не заведена (а. с. 35, 38, 39). Відповідно до п. 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), зазначалось, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка житлової організації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. На підставі переліченого суд дійшов переконання, з урахуванням інформації, яка мається в особовому рахунку № [NUMBER], виданому ЖКП «Азовжитлокомплекс» на кв. [ADDRESS], що [PERSON] після смерті своєї матері, [PERSON], яка померла [INFO], отримала у власність належну останній на праві власності частку кв. [ADDRESS], як спадкоємець першої черги, шляхом фактичного вступу у володіння вказаним спадковим майном. В подальшому однак своє право власності на спірну квартиру [PERSON] не зареєструвала в Маріупольському БТІ. Згідно до свідоцтва про народження, виданого Орджонікідзевським районним бюро реєстрації актів цивільного стану міста Жданова, актовий запис № 766 від 17 червня 1954 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO], матір'ю якої зазначена [PERSON] (а. с. 17). На підставі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 28 грудня 1973 року Палацом одруження міста Жданова Донецької області, між [PERSON] та [PERSON] було укладено 28 грудня 1973 року шлюб, актовий запис № 4930 від 28 грудня 1973 року, після чого дружині було присвоєно прізвище «[PERSON]» (а. с. 16). З відповіді 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 3 липня 2014 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] зареєстрована спадкова справа, за якою 31 березня 2014 року була зареєстрована заява про відмову від спадщини [PERSON] на користь [PERSON], а також зареєстрована заява від [PERSON] про прийняття спадщини за законом. 11 квітня 2014 року [PERSON] було, крім іншого, видано свідоцтво про право на спадщину на за законом на земельну ділянку, що також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а. с. 35, 36, 37). Згідно до постанови від 20 травня 2014 року державний нотаріус 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя, Одерій Г. В., за спадковою справою щодо майна померлої [INFO] [PERSON] за заявою позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] [PERSON] на підставі наданих останньою документів у видачі свідоцтва було відмовлено на підставі того, що відсутній родинний зв'язок між спадкодавцем та [PERSON], а також право власності на спірну квартиру не зареєстровано в Маріупольському БТІ (а. с. 7). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року (далі за текстом - ЦК), для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. З огляду на перелічені норми суд приходить до висновку, що [PERSON] в передбачений законом строк звернулась до нотаріальної контори для отримання спадщини після смерті своєї матері [PERSON], та фактично прийняла спадщину за законом, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. Оскільки позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], то вона набула спадкові права [PERSON] в тому обсязі, які мати позивачки мала на момент своєї смерті, які не припинилися внаслідок смерті. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що [PERSON] за час свого життя правомірно набула права власності в цілому на квартиру [ADDRESS], в момент набуття якого не вимагалось проведення державної реєстрації такого права, то до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входило право власності на кв. [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Факт того, що за діючим законодавством, яке регулює реєстрацію прав власності на нерухомі речі, передбачено спеціальний порядок оформлення прав на нерухоме майно, не може слугувати підставою для позбавлення отриманого на відповідній правовій підставі права власності у порядку спадкування за законом [PERSON] після смерті [PERSON] Таким чином суд розглядом справи встановив, що [PERSON], як спадкоємець після смерті [PERSON], яка померла [INFO], є такою, що прийняла спадщину, яка крім іншого складається з права власності в цілому на кв. [ADDRESS]. З урахуванням переліченого суд вважає можливим з метою реалізації спадкових прав позивачки визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на кв. [ADDRESS], житлова площа якої становить 27,7 кв. м., а загальна - 45,9 кв. м. відповідно.

Outcome: approved