Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивачка в листопаді 2013 року звернулася в суд з даним позовом, в заяві вказала, що з 1969 року по 2002 рік працювала на підприємствах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в неї значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого вона неодноразово була змушена звертатися за медичною допомогою. Висновком МСЕК від 22.01.2003 року їй було вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 35 % втрати працездатності. Вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання їй було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, а тому просить стягнути з відповідача на її користь 30 000 грн. внаслідок заподіяння їй моральної шкоди. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, позивачка суду пояснила, що 03.01.1969 року вона почала працювати на шахті № 10 «Великомостівській» машиністом з подальшими переведеннями по роботі. Всього в шкідливих умовах праці вона пропрацювала 38 років. Робота була важкою: пил, протяги, вологість, фізичне навантаження, шум. Це призвело до того, що в неї погіршився стан здоров'я, і висновком МСЕК їй було встановлено 35 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Втратою працездатності їй було заподіяно моральну шкоду, вона не може ходити, появився кашель, задишка, постійно проходить лікування. Представник відповідача проти позову заперечила, суду пояснила, що позивачка не зверталася з часу встановлення ступеня втрати працездатності у 2003 році в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього позивачкою не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення їй моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. З 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 16.01.1963 року, акту розслідування професійного захворювання від 18.12.2002 року вбачається, що стаж роботи позивачки в підземних умовах шахти вугільного басейну становить 36 років 2 місяці. Відповідно до довідки обласної МСЕК № 3 серії ЛВА-2 № 007750 від 22.01.2003, позивачці [PERSON] вперше встановлено 35 % втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням та ІІІ групу інвалідності. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивачка неодноразово перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачкою виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» так і ст. 9 ЗУ «Про охорону праці», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до законодавства України. Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілій під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють їй моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивачка не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинна проходити курс лікування у зв'язку з професійною хворобою, обмежена в життєдіяльності, а тому суд вважає, що їй завдана моральна шкода. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачці на відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачці шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved