Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, де третьою особою виступає Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до відповідача [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.08.2016 року був розірваний. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо. Вказує, що від спільного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.08.2016 року місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з матір`ю. Дитина проживає разом з нею та зареєстрована за місцем проживання матері: [ADDRESS] . Вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак її звернення відповідач проігнорував. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, практично не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.05.2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина. На примусове виконання про стягнення аліментів з відповідача за даним рішенням суду до органів виконавчої служби вона не зверталась. Зазначає, що вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в країні Болгарії, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Вона неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] , але порозуміння немає, в 2019 році позивачка отримала дозвіл на виїзд дитини на відпочинок та оздоровлення до Болгарії через суд. І в цьому році отримати добровільну згоду батька дитини у неї немає можливості, оскільки відповідач на зв`язок виходить час від часу, постійно зникає, його місце проживання невідоме. Дитина потребує літнього оздоровлення як зазначено у лікарській виписці від 05.04.2021 року. Вона та її син є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, вона має місце роботи та працює, батьки позивачки проживають в Україні, дитина знаходиться на утриманні у матері, доступ батька до дитини не обмежений, однак останній не займається вихованням та утриманням сина. Вказує, що вона бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон. На основі викладеного, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] за межі України до Болгарії в супроводі [PERSON] в період з 24 липня 2021 року до 31 серпня 2021 року включно. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак від неї до суду надійшла заява, згідно якої вона просить суд розглянути справу у її відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак від них до суду надійшло клопотання, згідно якого просять розглянути справу у відсутності представника, проти задоволення позову не заперечують. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Так судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.08.2016 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю.(а.с.8-9). Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.6). Як вбачається з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 05.09.2017 року - [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 15). Позивач в 2019 році зверталася з позовом в суд про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька і рішенням Шевченківського райсуду м. Чернівці від 22.04.2019 року позов [PERSON] задоволено. Надано [PERSON] , [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) дозвіл на виїзд сина [PERSON] , [INFO] , на відпочинок без дозволу (без згоди) та супроводу батька [PERSON] до Республіки Болгарія на період з 01 червня 2019 року по 01 жовтня 2019 року. (а.с.12-14). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.05.2015 року з відповідача стягуються аліменти на утримання сина (а.с.28-30). Однак, як стверджує в позові позивачка, вона про примусове виконання даного рішення суду до органів виконавчої служби - не зверталась. Також, заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25 серпня 2016 року шлюб, укладений 23 січня 2014 року між позивачкою та відповідачем був розірваний. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище - « [PERSON] » (а.с.8-9). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрім того, згідно лікарської виписки від 05.04.2021 року (а.с.16) дитина потребує літнього оздоровлення. Згідно ч.2 ст. 154 СК України, батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 року, № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Із системного аналізу вказаних положень Закону вбачається, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень не є дозволом на виїзд малолітньої особи за кордон на постійне місце проживання. Тобто дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення. За змістом Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. З позовних вимог вбачається, що дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України потрібен для можливості оздоровлення дитини, а також для духовного та фізичного розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. А тому суд вважає, що прагнення позивачки забезпечити своєму сину моральний та духовний розвиток, зокрема шляхом перебування в іншій країні, вивчення іншої культури, мови, екскурсій, а також оздоровлення дитини, повністю відповідає вищевказаним засадам прав та інтересів дитини, а також не буде порушувати права відповідача. При цьому, задовольняючи позов, суд виходить з того, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини позивачки за межі України без згоди відповідача не може бути дозволом на виїзд на постійне місце проживання дитини за межі України. Згідно ст.ст.7, 150, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, у відповідності до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На підставі вищенаведених положень законодавства України, враховуючи обставини справи та інтереси неповнолітнього [PERSON] , враховуючи позицію представника служби у справах дітей, який вважав, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, нормального фізичного, духовного та морального розвитку, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] за межі України, а саме до Болгарії в супроводі [PERSON] , в період з 24 липня 2021 року до 31 серпня 2021 року включно. На підставі викладеного,

Outcome: approved