Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання синів [PERSON], [PERSON] та дочки [PERSON] в розмірі 1/3 всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини певного віку. В обґрунтування позову покликалась на те, що 02.12.1999р. між нею та позивачем було зареєстровано шлюб, від якого мають трьох дітей. Останні проживають та після розірвання шлюбу залишаться проживати з нею. Подружні стосунки між ними припинені через несумісність характерів та різні погляди на подружнє життя та обов'язки, із-за чого між ними постійно виникали сварки, які призвели до того, що вони стали чужими один одному, тому можливості зберегти сім'ю немає; шлюб носить формальний характер, примирення між ними неможливе. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище [PERSON]. Зазначила, що відповідач не надає коштів на утримання неповнолітніх дітей, тому просила ухвалити рішення, яким щомісячно стягувати такі в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи на виклик суду повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, суд на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних в ній даних і доказів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частинами 2,4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 цього Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони 02.12.1999р. зареєстрували шлюб в Гірненській сільській раді Стрийського району Львівської області, актовий запис № 11, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 02.12.1999р. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: синів [PERSON] [INFO]. народження і [PERSON] [INFO]. народження та дочку [PERSON] [INFO]. народження, що підтверджується їх свідоцтвами про народження (а.с.6-7). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки встановлено, що розлад у сім'ї є стійким, сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. Неявка сторін в судове засідання свідчить про байдуже ставлення сторін до долі шлюбу та втрату останніми почуттів любові і поваги один до одного. Відтак, є всі підстави вважати, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відпоівдно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.ч.2,3 ст.183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до правової позиції ВСУ, що викладена в справі №6-1798цс16, згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно. За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.». Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, добровільно коштів на утримання дітей позивачці не надає; доказів того, що відповідач несе витрати на утримання інших непрацездатних осіб, не здобуто, тому суд вважає, що є всі підстави ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача щомісячно на користь позивачки аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку як встановлено ч.2 ст.182 СК України, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 30.08.2017р., і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.4, 13, 81 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому учасники процесу самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, підставою для розгляду судом позовної вимоги щодо визначення місця проживання малолітніх дітей є наявність спору між матір'ю та батьком, які проживають окремо. На час розгляду цієї справи сину - [PERSON] [INFO]. виповнилось 17 років. Враховуючи положення ст.29 ЦК України, за яким фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, суд не вбачає підстав визначати його місце проживання. Неповнолітні [PERSON] [INFO]. народження та [PERSON] [INFO]. народження на час розгляду справи проживають з матір'ю - позивачкою по справі. Оскільки позивачкою не зазначено жодних обставин, які б свідчили про те, що вона та відповідач проживають окремо; не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти, тобто, що між ними існує спір щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, та на доведення цих обставин не надано жодних доказів, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Окрім цього у разі виникнення такого спору він може бути вирішений органом опіки та піклування. Спір щодо поділу набутого у шлюбі майна між сторонами на час розгляду даної справи відсутній.

Outcome: dismissed