Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

позивачка звернулась до відповідача з позовними вимогами про припинення права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування покликалась на те, що є власницею зазначеної квартири, відповідач - колишній чоловік її дочки - [PERSON], яка була власницею квартири. За договором від 24.07.2008р. [PERSON] подарувала квартиру матері позивачці по справі. Рішенням суду від 03.05.2012р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] у спірному житлі зареєстрований 05.10.2001р. зі згоди дружини як власника житла на той час. З кінця 2011р. і до цього часу в спірній квартирі не проживає, його особистих речей у квартирі немає, витрати на утримання квартири не несе, цим житлом взагалі не цікавиться. Вона жодних стосунків з відповідачем немає, контактів з ним не підтримує. Їй відомо, що в 2013р. відповідач створив іншу сімю та має двох малолітніх дітей від цього шлюбу. Реєстрація відповідача в спірній квартирі порушує її права як власника, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою. В добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, тому позивачка змушена звертатись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних доказів. Заслухавши позивачку, її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд з-поміж іншого вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених\~пунктами 1, 2\~частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік». В силу вимог ст.360-7 ЦПК України правові позиції ВСУ є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 06.08.2008р. є одноосібною власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 24.07.2008р. між нею та [PERSON] (а.с.8), що зареєстрований в реєстрі за № 23986436 від 06.08.2008р., згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що виданий КП ЛОР «Стрийське МБТІ» (а.с.9). Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З копії будинкової книги (а.с.12) та відповіді ВАДР ГУ ДМС у Львівській області отриманої судом на запит 03.10.2016р. вбачається, що [PERSON] 07.06.1975р.н. зареєстрований в [INFO] з 05.10.2001р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що відповідач з кінця 2011р. в квартирі [ADDRESS] не проживає, жодних особистих речей у квартирі не зберігає, витрат на утримання цього житла не несе. З копії рішення Стрийського міськрайонного суду від 03.12.2016р. у справі № 1323/1166/2012 вбачається, що шлюб між [PERSON], яка є дочкою позивача, та [PERSON] розірваний. Відтак, суд вважає, що до правовідносин сторін, які випливають із встановлених судом обставин, підлягає застосуванню ст.405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, наведене підтверджує, що відповідач був зареєстрований у [INFO] 05.10.2001р. як член сімї власника житла, яким на той час була [PERSON] Однак, згодом [PERSON], відчуживши 06.08.2008р. за договором дарування зазначену квартиру, втратила право власності на це майно; припинила з відповідачем сімейні відносин, оскільки розірвала шлюб 03.12.2016р. Тому, враховуючи наведене, а також те, що між позивачем і відповідачем не існує будь-яких домовленостей щодо порядку користування спірним житлом; відповідач відсутній у спірному житлі без поважних причин понад один рік, оскільки обрав собі інше місце проживання, суд вважає, що є всі підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою № 56 по вул.Грабовецькій,106 в м.Стрий Львівської області.

Outcome: approved