Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. [INFO] померла баба позивачки, [PERSON] . При цьому, батько позивачки, [PERSON] , син [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається із квартири [ADDRESS] . [PERSON] заповіт не залишила. Оскільки син спадкодавця, [PERSON] , помер до відкриття спадщини, позивачка вважає, що вона як його єдина донька, є спадкоємцем [PERSON] за правом представлення на підставі ст. 1261, 1266 ЦК України. На виконання положень ЦК України позивачка 29 січня 2019 року звернулася до Третьої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої баби, на підставі чого була заведена спадкова справа. У зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на зазначену вище квартиру були втрачені, 23 липня 2019 року позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу довідки про склад спадкового майна, з метою реєстрації права власності на квартиру за спадкодавцем. Під час вказаних подій позивачці стало відомо, що заяву про прийняття спадщини за законом подав і її дід, [PERSON] , який звернувся до нотаріальної контори 26 березня 2019 року, який разом з тим, 15 квітня 2019 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії слугувало те, що дідом позивачки не надані документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем. Оскільки шлюб між бабою позивачки та дідом 29.05.1975 року розірвано, вважає, що відповідач більше сорока років не належить до осіб, які мають право на спадкування за законом у першу чергу, тож його заява про прийняття спадщини не має жодної правової підстави. 23 серпня 2019 року позивачка звернулася до Третьої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену вище квартиру, однак державний нотаріус з названих вище причин відмовив їй у видачі свідоцтва, про що виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Також позивачка посилається на те, що оригінал правовстановлюючого документу на спадкову квартиру втрачений, а його відновлення у позасудовому порядку не є можливим, оскільки власниця квартири померла. З урахуванням викладеного позивачка, посилаючись на приписи статті 1266 ЦК України, просить визнати за нею, як за єдиною спадкоємицею, право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Від [PERSON] надійшов відзив, у якому він просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне. 26 березня 2019 року відповідач звернувся до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом: квартири за адресою: [ADDRESS] після померлої [PERSON] . Станом на 21.01.2020 року відповідач не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , та відповідно не є власником спадкового майна, зазначеної вище квартири, а отже є неналежним відповідачем у справі. Оскільки державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори відмовлено позивачці у вчинені нотаріальної дії щодо прийняття спадщини за законом, вважає що вона повинна оскаржувати рішення нотаріуса в іншому належному порядку. Зазначив також те, що він є спадкоємцем померлої [PERSON] . Також відповідач вважає, що оскільки він перебував з [PERSON] в період часу з 17.10.1964 року по 21.11.1977 року у зареєстрованому шлюбі, та відповідно за рахунок коштів сімейного бюджету сплачував разом із померлою [PERSON] вартість зазначеної вище квартири житлово-будівельному кооперативу №3 заводу «Запоріжсталь», він має право власності на зазначену квартиру як на майно набуте під час шлюбу. Також вважає, що він є спадкоємцем свого сина [PERSON] за правом представлення. Згодом, до суду він відповідача надійшов додатковий відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклав деякі обставини його сімейного життя з померлими [PERSON] та [PERSON] . Також у додатковому відзиві відповідач зазначив, що він протягом 2012 -2018 років фактично утримував як свого сина, так і [PERSON] , з посиланням на їх стан здоров`я, здійснив за власний кошт поховання як свого сина, так і [PERSON] після їх смерті. Позивачка скористалась своїм правом на подання до суду відповіді на відзив, в якій зазначила, що підставою звернення до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом стало звернення відповідача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відмовою у зв`язку із цим їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, а отже вона була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки вважає, що саме вона є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї баби, в зв`язку з чим зазначила, що саме [PERSON] повинен відповідати за її позовом, оскільки лише він не визнає її право на спадщину та власності на спірну квартиру. Також зазначила, що згідно з копією ордеру 12.06.1973 року за № 25 до квартири [ADDRESS] вселялися дві особи: [PERSON] та її син, [PERSON] , а довідка ЖБК №3 заводу «Запоріжсталь» на яку відповідач посилається як на доказ начебто того, що вказана вище квартира була набута ним та [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти датована 25.11.1979 року, тобто після розірвання шлюбу між ними. В той же час, позивачка звернула увагу суду, що право власності на спірну квартиру [PERSON] набула в 2005 році, тобто зі сплином 30 років після розірвання шлюбу з відповідачем.Окремо позивачка зазначила, що відповідач за приписами чинного Цивільного кодексу України не має права на спадщину за правом представлення, оскільки перелік осіб, які мають право на спадщину за таким правом чітко визначений приписами статті 1266 ЦК України та є вичерпним, а батько спадкодавця до їх числ В судовому засіданні позивачка, представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов. Представник Третьої особи - третьої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надіславши заяву про розгляд справи у їх відсутність. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] , баба позивачки. Факт відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області 25.01.2019, актовий запис №6467 від 16.10.2018. Батько позивачки, [PERSON] , син [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області 08.12.2018, актовий запис №6475 від 06.10.2017. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається із квартири [ADDRESS] , що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 25.11.2005. Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер 9102780, виданим орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 29.11.2005, номер запису 34573 в книзі 188. Також, право власності на зазначену квартиру зареєстроване Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 02.08.2019, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на майно номер 176685270, виданим 07.08.2019, номер запису про право власності 32727420, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна1889342723101. Оскільки син спадкодавця та батько позивачки, [PERSON] , помер до відкриття спадщини, позивачка як його єдина донька та спадкоємиця, є спадкоємцем [PERSON] за правом представлення на підставі статей 1261, 1266 ЦК України. 29 січня 2019 року позивачка звернулася до Третьої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї померлої баби, на підставі чого була заведена спадкова справа №23/2019, номер у Спадковому реєстрі 63677068. 26 березня 2019 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся до нотаріуса і її дід, відповідач у справі. 15 квітня 2019 року державним нотаріусом Третьої запорізької державної нотаріальної контори було відмовлено відповідачу у вчиненні нотаріальної дії, про що була складена постанова №845/02-31, у зв`язку з тим, що ним не надані документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу, виданим Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 31.10.2019 року за №00024403681, шлюб між відповідачем та [PERSON] розірвано уповноваженим органом РАЦС Орджонікідзевського району міста Запоріжжя 29.05.1975 року, про що зроблено актовий запис №371. 23 липня 2019 року позивачці стало відомо, про вказані вище обставини. Того ж числа, постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1764/02-31 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва з вказаних вище причин. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до приписів ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тобто, основу спадкування спадкоємцями першої черги складають шлюбні відносини або кровне споріднення. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Дії відповідача, який звернувся до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позбавляють позивачку можливості здійснювати права власника у повному обсязі щодо спадкового майна, в зв`язку з відсутністю можливості отримати свідоцтво про право на спадщину. За приписами ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Окремо суд звертає увагу, що доводи відповідача про те, що він має право спадкування на майно [PERSON] за правом представлення після смерті свого сина [PERSON] не приймаються судом до уваги, оскільки спростовується нормами ст. 1266 ЦК України. Згідно ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Аналізуючи норми ст. 1266 ЦК України, суд приходить до висновку, що спадкувати за правом представлення можуть лише особи, вказані в цій статті ЦК України, тобто за правом представлення можуть спадкувати онуки, правнуки, прабаба, прадід, племінники, двоюрідні брати та сестри, а вказаний вище перелік осіб є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Також суд, не приймає до уваги твердження відповідача про те, що він є співвласником спадкового майна, спірної квартири, оскільки ним не доведено належними та допустимими доказами обставини того, що спірна квартира була набута ним у спільну сумісну власність з [PERSON] під час їх зареєстрованого шлюбу. З урахуванням вищевикладеного судом встановлено, що позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . В той же час, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що він є спадкоємцем після свого сина, [PERSON] та/або своєї колишньої дружини [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. З урахуванням викладеного суд не приймає доводи відповідача про те, що позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав. Як роз`яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. В судовому засіданні позивачка заявила клопотання щодо вимог про стягнення судового збору про покладення судових витрат в частині сплаченого нею судового збору на неї, а тому на підставі ст. 13 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачкою.

Outcome: approved