Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом де просила з урахуванням уточнень, визнати поважними причини пропуску строк позовної давності, поновити цей строк та визнати недійсним договір дарування, за яким вона 01 березня 2004 року подарувала для своєї дочки [PERSON] житловий будинок і земельну ділянку, розташовані в м. Полонне, по вул. Толстого, 72. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON], та її представник зазначали, що в лютому 2004 року позивачка тяжко захворіла, і перебувала на стаціонарному лікуванні в Полонській ЦРЛ, де для неї проведено хірургічну операцію. У звязку з наявністю захворювань їй необхідні були сторонній догляд та допомога, за наданням яких вона звернулась до дочки [PERSON] Остання погодилась з такою пропозицією, однак висунула умову, що за це їй слід здійснити дарування жилого будинку та земельної ділянки. Для подолання наслідків тяжких хвороб вона змушена була погодитись на укладення договору дарування, який був посвідчений нотаріусом у лікарні. Після цього відповідачка доглядала її, надавала допомогу у побуті, однак протягом останніх двох років [PERSON] припинила здійснювати догляд, а в квітні 2015 року безпідставно завезла її у психіатричну лікарню, після чого вона вирішила звернутись до суду із цим позовом. В судовому засіданні представник позивачки заявлений нею позов підтримав, просив визнати недійсним вказаний правочин із підстав передбачених ст. 233 ЦК України, оскільки його довірителька вчинила дар у звязку з тяжкої хворобою і на вкрай невигідних умовах, чим відповідачка скористалася. [PERSON] позов не визнала, пояснила, що оспорюваний договір дарування був вчинений на прохання матері, коли та перебувала на лікуванні в Полонській ЦРЛ. Визнала, що саме вона збирала документи необхідні для посвідчення нотаріусом правочину, привезла нотаріуса до лікарні, оплатила його послуги. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази суд вважає позов підлягає задоволенню. Установлено, що для [PERSON] належали на праві власності зазначений вище жилий будинок та земельна ділянка. 17 лютого 2004 року позивачка поступила на стаціонарне лікування до Полонської ЦРЛ в хірургічне відділення, де 24 лютого того ж року її прооперовано з приводу гострого холециститу, панкреатиту, після чого вона проходила подальше стаціонарне лікування до 05 березня 2004 року, що стверджується даними медичної картки стаціонарного хворого № 798 від 17 лютого 2004 року. За показаннями свідка лікаря-хірурга [PERSON], захворювання виявлені у позивачки є тяжкими, у звязку з чим її було прооперовано, та хвора потребувала в післяопераційний період, а також після цього стороннього догляду і допомоги у повсякденному житті. Про те, що під час перебування [PERSON] на лікуванні, остання вчинила договір дарування, для нього нічого не відомо. Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог суд виходить із такого. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно розяснень, викладених у пункті 23 постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як вбачається із досліджених судом доказів, договір дарування сторонами було укладено коли позивачка тяжко захворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні в Полонській ЦРЛ, при цьому вона потребувала стороннього післяопераційного догляду, а також допомоги в побуті. Такими обставинами скористалась відповідачка, яка поспішно зібрала необхідні для посвідчення нотаріусом правочину документи, привезла нотаріуса, без відома лікуючого лікаря, в лікарню до хворої позивачки, де було посвідчено оспорюваний договір дарування, за складання та оформлення якого всі витрати відповідно до пункту 11 договору заплатила [PERSON] Наведене свідчить, що спірний правочин [PERSON] вчинила через наявність у неї тяжких захворювань, під час їх лікування, на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки позбавила себе права власності на житло, чим скористалась відповідачка. З приводу строку позовної давності, причини пропуску якого позивачка просила визнати поважними та поновити його, суд зазначає таке. Відповідно до розяснень викладених у пункті 28 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Приймаючи до уваги, що [PERSON] страждає захворюваннями, має похилий вік, вчинення нею правочину було викликане необхідністю здійснення відповідачкою догляду за нею, який остання припинила надавати, тому ці обставини суд відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України визнає поважними причинами пропущення позивачкою строку позовної давності, та здійснює захист її порушеного права.

Outcome: approved