Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що з 14.06.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . В березні 2018 року шлюбні стосунки з відповідачем було припинено. Ще до реєстрації шлюбу, з 2010 року, вони проживали із [PERSON] однією сім`єю разом із батьками останнього, за адресою: [ADDRESS] , а з жовтня 2013 року почали мешкати з відповідачем по [ADDRESS] , в квартирі, що була придбана для їх молодої сім`ї. У вказану квартиру вона вселилась з відома та згоди [PERSON] , сплачувала комунальні послуги та облаштовувала житло за власним розсудом. Також ними в квартирі було проведено ремонт. 21.10.2013 року було укладено договір дарування квартири. Таким чином, з моменту укладання цього договору вона проживала у вказаній квартирі з відома та згодою власника. Після реєстрації шлюбу з відповідачем, останній та його батько [PERSON] були згодні з тим, що її постійним місцем проживання є вказана квартира. Їх діти також проживали з ними в квартирі, яка була їх єдиним місцем проживання, в якому знаходились їх речі та предмети побуту. За вказаною адресою діти знаходились на диспансерному обліку в медичному закладі, а донька відвідує дошкільний дитячий заклад. Вона постійно сплачує квартирну плату та комунальні послуги, не зважаючи на те, що головним квартиронаймачем та власником квартири був відповідач [PERSON] . В березні 2018 року вони припинили з останнім шлюбні відносини та в цей період відповідачі, не поставивши її до відома, уклали договір дарування квартири від 28.03.2018 року. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу почав чинити перешкоди щодо проживання її з дітьми в квартирі, постійно вимагав звільнити квартиру та забрати речі. 08.08.2018 року до квартири прийшли співробітники міськелектромережі та відключили квартиру від електропостачання. На її питання щодо причин відключення, оскільки заборгованості по сплаті за користування електричною енергією не було, її повідомили про те, що відповідач звернувся до енергопостачальника з заявою про відключення електрики від квартири. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати за нею та її малолітніми дітьми право користування квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в поданому відзиві та його представник в своїх поясненнях під час розгляду справи в суді проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.10.2013 року, тобто до укладення шлюбу із позивачкою. Він ніколи не надавав своєї згоди на реєстрацію позивачки в квартирі, оскільки вони постійно сварились та вона неодноразово виїжджала з дитиною з квартири. Постійним місцем проживання позивачки залишався будинок [ADDRESS] , де вона була зареєстрованою разом із її батьком та матір?ю. Сім`єю вони були неформально, лише час від часу. Факт не проживання позивачки в квартирі постійно підтверджується актом ОСББ «Центральне 44г» від 22.08.2018 року. Надана позивачкою квитанція від 01.08.2018 року на суму 750 грн. підтверджує лише одноразову та часткову сплату комунальних послуг. Починаючи з 28.03.2018 року власником квартири є його батько [PERSON] , який за сімейними обставинами має на меті вселитись в квартиру та проживати в ній самостійно, але не має такої можливості, оскільки позивачка вважає, що має право поживати в квартирі і добровільно не виселяється. Позивачка не є членом їх сім`ї, свою згоду на її вселення батько не надавав. Відповідач [PERSON] за неодноразовими викликами до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Від третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Інша третя особа - Служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради, в наданому клопотанні просили розглянути справу без участі їх представника та задовольнити позовні вимоги в частині визнання права користування житловим приміщенням за малолітніми дітьми. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача [PERSON] , перевіривши доводи, викладені останнім у поданому відзиві, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч.ч.1,2,4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Частиною 2 ст.18 зазначеного вище закону встановлено, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст.1 першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожне має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежного від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2014 року. В березні 2018 року останні припинили шлюбні відносини та рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2018 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування в зареєстрованому шлюб в останніх народилось двоє малолітніх дітей - донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] 21.03.2013 року за договором дарування квартира [ADDRESS] була подарована [PERSON] його сину [PERSON] . За договором дарування від 29.03.2018 року вказана квартира [PERSON] була подарована [PERSON] . Згідно акту від 29.06.2018 року складеному та підписаному мешканцями квартир у будинках [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зафіксовано факт проживання позивачки та її малолітніх дітей в квартирі [ADDRESS] . Допитані під час розгляду справи в суді свідки [PERSON] та [PERSON] , що підписала зазначений вище акт, підтвердили факт проживання позивачки з дітьми в спірній квартирі. Крім того, факт проживання позивачки з дітьми в спірній квартирі підтверджується і наданим відповідачем [PERSON] до відзиву актом від 22.08.2018 року. Відповідно до довідки від 21.06.2018 року КЗО НВК №148 «Спеціалізована школа дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Планета щастя» ДМР вбачається, що малолітня [PERSON] виховується у групі раннього віку у вказаному закладі, що розташований в Центральному (Кіровському) районі м.Дніпра поруч із місцем проживання позивачки з дітьми в спірній квартирі. Вказані докази підтверджують, що позивачка та відповідач [PERSON] з 14.06.2014 року по 06.06.2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, за час якого в 2014 та 2016 році в них народилось двоє дітей. Для спільного проживання однією сім`єю вони використовували спірну квартиру [ADDRESS] , яка на той час належала на праві власності [PERSON] . З огляду на це, суд відхиляє, як необґрунтовані та недоведені, доводи відповідача про те, що позивачка з дітьми постійно не проживала в спірній квартирі. Також судом відхиляються посилання останнього на те, що позивачка є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , оскільки факт її реєстрації у вказаному домоволодінні, що належить її батькам, ще в липні 2007 року не спростовує факту постійного користування спірною квартирою. Крім того, судом враховується, що в зазначеній спірній квартирі позивачка з дітьми продовжує проживати до теперішнього часу та вона є єдиним їх місцем проживання; право користування вказаним житлом у дітей виникло на підставі факту їх народження. Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] та дідусем малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 21.03.2013 року [PERSON] подарував спірну квартиру [PERSON] та в подальшому вона використовувалась останнім для спільного проживання в ній однією сім`єю із позивачкою та їх дітьми. Відчуження [PERSON] спірної квартири за договором дарування свому батьку [PERSON] в березні 2018 року, тобто у період, коли позивачка та [PERSON] припинили шлюбні відносини та мали намір розірвати шлюб, свідчить про фіктівність укладеного договору дарування від 29.03.2018 року, з метою позбавлення позивачки з дітьми права користування квартирою. Крім того, вказаний договір було укладено без згоди органу опіки та піклування в порушення вимог ст.ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства». З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі та визнання за позивачкою та її малолітніми дітьми права користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки слід стягнути сплачений останньою судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. - по 352 грн. 40 коп. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved