Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона з 07 серпня 2004 року перебувала у шлюбі з відповідачем та від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу сторони набули у спільну власність дачний будинок за адресою: [ADDRESS], право власності на який 30 листопада 2011 року зареєстровано за відповідачем. Цей дачний будинок є придатним для постійного проживання. Але відповідач заперечує проти проживання позивачки та сина у цьому будинку та у зв'язку з відсутністю його згоди на це Одеський окружний адміністративний суд раніше вже відмовив у задоволенні адміністративного позову позивачки до [PERSON] та Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про зобов'язання здійснити її реєстрацію за фактичним місцем проживання. Позивачка просить суд визнати її право та право її малолітнього сина [PERSON] на проживання у дачному будинку за адресою: [ADDRESS], який належить позивачці на праві спільної сумісної власності разом з відповідачем [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. При цьому представник позивача додатково пояснила, що позивачка разом з сином не може зареєструватися за місцем проживання, оскільки в неї відсутній документ, що підтверджує її право на проживання в цьому дачному будинку, а відповідач своєї згоди на їх реєстрацію за місцем проживання не надає. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та проти його задоволення заперечував, посилаючись на те, що позивачкою обраний неналежний спосіб правового захисту. У провадженні Іллічівського міського суду Одеської області знаходиться справа про поділ спільного майна сторін як подружжя, одним з предметів спору у якій є дачний будинок за адресою: [ADDRESS]. Позивачка з сином дійсно проживає у цьому будинку та відповідач їм у цьому не перешкоджає, але він проти їх реєстрації за адресою розташування цього будинку. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07 серпня 2004 року по 09 грудня 2013 року (а.с.7, 16-18). Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.9). 30 листопада 2011 року, під час перебування сторін у шлюбі, Овідіопольським РБТІ було здійснено державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.10, 11). Представниками сторін у судовому засіданні визнано та ними взаємно не спростовувалось, що дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю сторін, позивачка разом з малолітнім сином сторін проживає у зазначеному дачному будинку, а у провадженні Іллічівського міського суду Одеської області знаходиться справа про поділ спільного майна сторін як подружжя, одним з предметів спору у якій є дачний будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Засади захисту права власності встановлені главою 29 ЦК України. Зокрема, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України), власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Обравши способом захисту права подання позову про визнання права проживання у дачному будинку сторона позивача в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана була довести правову та фактичну підставу своїх вимог, в тому числі довести порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав, свобод чи інтересів позивачки або її малолітньої дитини, на захист яких саме й мав би бути спрямований обраний позивачкою спосіб правового захисту. Але виходячи з вищенаведеного суд вважає, що обраний позивачкою спосіб правового захисту шляхом визнання права на проживання у дачному будинку не відповідає закріпленим у чинному законодавстві України правовим положенням, не є належним способом правового захисту, тому суд не має правових підстав для задоволення цього позову. Згідно з ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Outcome: dismissed