Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить провести розподіл спільного майна подружжя. Визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1411 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2624885101:01:004:0327, яка розташована по [ADDRESS] . Крім цього, просить стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог, позивачка [PERSON] покликається на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] вони спільно побудували житловий будинок, літню кухню та господарські споруди, які розташовані по [ADDRESS] . Зазначене будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,1411 га, кадастровий номер 2624885101:01:004:0327, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на вищевказане будинковолодіння та земельну ділянку зареєстроване за відповідачем. Рішенням Рожнятівського районного суду від 07 жовтня 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Оскільки, між нею та відповідачем добровільно не досягнуто домовленості про поділ будинковолодіння та земельної ділянки, тому позивачка змушена звернутися з даним позовом до суду. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просить провести розподіл спільного майна подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В задоволенні позову [PERSON] в частині поділу земельної ділянки площею 0,1411 га, кадастровий номер 2624885101:01:004:0327, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по [ADDRESS] та визнання за нею права власності на 1/2 її частину відмовити. Стягнути з відповідачки [PERSON] судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог за зустрічним позовом позивач покликається на те, що за час перебування у шлюбі в період з 23.11.1985 по 07.10.2019 роки ним з відповідачкою [PERSON] за спільні кошти збудовано будинковолодіння по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1411 га, кадастровий номер 2624885101:01:004:0327, право власності на які оформлено на нього. Поділу у співвідношенні 1/2 до 1/2 як спільне сумісне майно подружжя підлягає тільки будинковолодіння, яке збудоване за спільні кошти за час перебування у шлюбі, а земельна ділянка площею 0,1411 га кадастровий номер 2624885101:01:004:0327 не підлягає поділу, так як передана йому у власність шляхом безоплатної приватизації за рішенням сесії Сваричівської сільської ради від 07.12.-30.12.1993 року та від 05.09.2010 року та є його особистою приватною власністю. Крім вищезазначеного будинковолодіння по [ADDRESS] ними за час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2019 року придбано двохкімнатну квартиру загальною площею 66,1 кв.м., по [ADDRESS] , а на підставі договору дарування від 15.08.2019 року придбано однокімнатну квартиру загальною площею 37,8 кв.м., по [ADDRESS] . Оскільки угоди про добровільний розподіл спільного нерухомого майна ними не досягнуто, тому він змушений звернутися в суд з даним позовом. Позивачка за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилася, направила суду письмове пояснення в якому зазначила, що 23 листопада 1985 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Рішенням Рожнятівського районного суду від 07 жовтня 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було збудовано житловий будинок, літню кухню та господарські споруди на земельній ділянці по [ADDRESS] . Право власності на зазначене майно оформлено за [PERSON] . Підставою її розлучення та звернення до суду з позовом про поділ майна стало те, що у 2017 році, коли вона приїхала додому в с. Сваричів з країни Італія, де тривалий час працює, вони з відповідачем вирішили провести заміну даху будинку на що вона надала необхідні кошти. Вони з дочкою звільнили від речей горище і підготували все для ремонтних робіт. Після чого відповідач [PERSON] влаштував сварку і сказав щоб вони забирали свої речі та покинули будинок. Вона забрала свої речі та деякий час проживала в дочки в м. Івано-Франківську, після чого знову виїхала на заробітки в Італію. Після подій 2017 року, коли відповідач вигнав її з будинку, вони спільно не проживали, не вели спільне господарство, фактично шлюбні відносини були припинені. Протягом 2017-2019 років вона заробляла кошти щоб придбати собі квартиру, оскільки не хотіла створювати незручності для сім`ї дочки проживаючи у неї вдома. У серпні 2019 року вона приїхала з Італії і зробила внесок для купівлі квартири по [ADDRESS] . Оскільки шлюбні відносини між нею та [PERSON] з літа 2017 року були припинені, внесені у 2019 році за квартиру грошові кошти були її особистими, право власності на квартиру було оформлено після розлучення. З огляду на вказані обставини, вважає що придбана нею квартира не є спільним майном подружжя та поділу не підлягає. Просила подану нею позовну заяву про поділ спільного майна подружжя задоволити, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Челій-Пушкар О.І. позовні вимоги за первісним позовом підтримала повністю покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просила про задоволення позову. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не визнала, пояснила що земельна ділянка по [ADDRESS] , не зважаючи на те, що вона є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , підлягає поділу між сторонами, оскільки у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Тому твердження відповідача [PERSON] про те, що земельна ділянка на якій розташоване збудоване ними з позивачкою [PERSON] будинковолодіння поділу не підлягає, оскільки являється його особистою приватною власністю є хибним, та таким, що не відповідає вимогам закону. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 15.08.2019 року, тому є особистою приватною власністю [PERSON] і не підлягає поділу як спільне майно подружжя. Квартира [ADDRESS] набуто [PERSON] у власність після розірвання шлюбу 27.03.2020 року за особисті кошти останньої, тому не є об`єктом поділу спільного майна подружжя. З огляду на вищевказане просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Ошуст С.Є. позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали повністю, просили про задоволення позову. Первісний позов визнали частково в частині поділу будинковолодіння, заперечили проти позовної вимоги в частині поділу земельної ділянки. Зокрема позивач [PERSON] суду пояснив, що будинковолодіння по [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані ними з позивачкою [PERSON] у період перебування у шлюбі, а тому вищевказане нерухоме майно підлягає поділу між ними у співідношенні 1/2 до 1/2 частин. Земельна ділянка площею 0,1411 га, яка розташована по [ADDRESS] та на якій знаходиться вищевказане будинковолодіння є його особистою приватною власністю, так як передана йому у власність шляхом безоплатної приватизації за рішенням сесії Сваричівської сільської ради 07.12.-30.12.1993 року та від 05.09.2010 року, а тому поділу не підлягає. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Сторони з 23 листопада 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 07 жовтня 2019 року, що підтверджується копією рішення Рожнятівського районного суду від 07 жовтня 2019 року (а.с.7). Відповідач [PERSON] являється власником будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] та земельної ділянки площею, 0,1411 га, кадастровий номер 2624885101:01:004:0327 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.8-10). Вищевказана земельна ділянка передана відповідачу [PERSON] у власність шляхом безоплатної приватизації за рішенням сесії Сваричівської сільської ради Рожнятівського району № 297-22/2014 від 20.07.2014 (а.с. 15). [PERSON] згідно даних погосподарської книги № 3, особовий рахунок [NUMBER] , являється головою домогосподарства по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №1354 виданої Сваричівською сільською радою 30.06.2020 (а.с. 14). Згідно висновку оцінювача про вартість майна, вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1411 га, кадастровий номер 2624885101:01:004:0327 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] станом на 18.09.2020 становить 208600 гривень (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною ч. 1 ст. 377 ЦК України передбачено що, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) передбачено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду №199/2099/17 від 25.02.2019. Враховуючи викладені положення вимог закону, у кожного з подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування житлового будинку. В судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , був побудований за час перебування сторін у шлюбі, що не заперечується стороною відповідача, отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимога позивачки про визнання за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1411 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по [ADDRESS] , є підставною та підлягає до задоволення. Що стосується зустрічного позову, суд вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Так пред`являючи зустрічний позов позивач [PERSON] зазначає, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , крім будинковолодіння по [ADDRESS] ними на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2019 року придбано двохкімнатну квартиру загальною площею 66,1 кв.м., по [ADDRESS] , та на підставі договору дарування від 15.08.2019 року придбано однокімнатну квартиру загальною площею 37,8 кв.м., по [ADDRESS] , тому він має право на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна. Однак дане твердження відповідача не відповідає дійсності з огляду на наступне. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15.08.2019, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.10.2020 (а.с. 43). Оскільки квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування, тому в силу п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю, а тому не підлягає поділу як спільне майно подружжя. Рішенням Рожнятівського районного суду від 07.10.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як було зазначено в позовній заяві [PERSON] до звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, подружжя спільно не проживало протягом двох років. У рішенні суду також зазначено, що шлюб існує формально. 20 серпня 2019 року між [PERSON] та ТзОВ «Спілка забудовників» укладено договір М/9 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою [ADDRESS] . У п. 2.1 вказаного договору зазначено, що майнові права на об`єкт нерухомості за цим Договором закріплюються за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав (а.с. 47-49). Згідно довідки про оплату майнових прав згідно договору № М/9 купівлі-продажу майнових прав від 20.01.2020, [PERSON] 20 січня 2020 року здійснила повну оплату вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 50). Згідно акту-прийому передачі нерухомого майна від 27.01.2020, ТзОВ «Спілка забудовників» передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.51). Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 27.03.2020, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.03.2020 (а.с. 52). Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином квартира [ADDRESS] набута [PERSON] у власність після розірвання шлюбу, вона не придбана за спільні кошти подружжя, тому не є об`єктом поділу спільного майна подружжя. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки, а тому вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо поділу вищевказаного нерухомого майна, задоволенню не підлягають. Разом з тим за відповідачем слід визнати право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] , який був побудований за час перебування сторін у шлюбі, та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1411 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивачка понесла документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1043 грн. 00 коп., а тому такі витрати, у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно квитанції № 0.0.1906436878.1 від 16.11.2020 відповідачем [PERSON] сплачений судовий збір за подання до суду зустрічної позовної заяви у розмірі 840 грн. 80 коп. Оскільки ціна позову становить 104300 грн., тому з відповідача [PERSON] необхідно стягнути різницю недоплаченого судового збору у розмірі 202 грн. 20 коп.

Outcome: approved