Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що 28.01.1999 року вона на Азовській універсальній товарній біржі м. Маріуполя уклала з відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договір обміну, згідно якого вона належну їй двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, Нікольський (Володарський) район, смт. Нікольське (Володарське), вул. Свободи (Леніна)[ADDRESS], обміняла на чотирьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, Нікольський (Володарський) район, смт. Нікольське (Володарське), вул. Свободи (Леніна)[ADDRESS]. Даний договір в нотконторі посвідчений не був, оскільки на той час його посвідчення не вимагалося. Також зазначає, що всі істотні умови договору обміну сторони виконали: вона сплатила грошові кошти за придбання чотирьохкімнатної квартири, а відповідач прийняв ці кошти, передав їй правовстановлюючі документи та ключі від квартири. В подальшому вона дізналась, що всі угоди відносно обєктів нерухомості підлягають, нотаріальному посвідченню, але відповідач уникає оформлення договору належним чином. Просить визнати дійсним договір обміну (біржовий контракт № В-245) квартири [ADDRESS] (Леніна) в смт. Нікольське (Володарське) Нікольського (Володарського) району Донецької області на квартиру [ADDRESS] (Леніна) в смт. Нікольське (Володарське) Нікольського (Володарського) району Донецької області, укладений 28 січня 1999 року на Азовській універсальній товарній біржі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася. Надала суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, місце і час розгляду справи. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми суд розглянув справу в порядку ст. 197 ЦПК України у відсутності незявившихся сторін. Розглянувши письмову заяву позивачки, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 28.01.1999 року позивачка [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON], [INFO], уклала на Азовській універсальній товарній біржі біржовий контракт № В-245 (договір обміну) з відповідачами [PERSON], [PERSON], які діяли від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON]В, [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за умовами якого позивачка обміняла належну їй на підставі свідоцтва про право власності видане Представництвом Фонду держмайна від 25.12.1995 року на підставі наказу № 87 від 25.12.1995 року та зареєстрованого Володарським БТІ під № 302 від 27.12.1995 року, двокімнатну квартиру [ADDRESS] - на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.1994 року на підставі розпорядження від 20.0.61994 року, зареєстрованого Володарським БТІ № 249 від 05.12.1994 року, свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого Володарським БТІ № 249 від 28.01.1999 року. Згідно пункту 19 зазначеного договору передбачено, що угоди купівлі-продажу (обміну) укладені на біржі, згідно ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до реєстраційного посвідчення Володарського БТІ, записаного в реєстрову книгу №1 за реєстровим № 249 від 28.01.1999 року квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] на праві особистої власності на підставі біржового контракту (договору обміну) Азовської універсальної біржі № В-245 від 28.01.1999 року. Як вбачається правовідносини виникли між сторонами в 1999 році, а тому суд згідно прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набув чинності 01.01.2004 року застосовує законодавство, яке діяло на час їх виникнення, а саме ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Статтею 241 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ст. 242 ЦК України (в редакції 1963 року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до\~ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно правового змісту ст.ст. 41, 42 ЦК УРСР правочинами визнаються дії громадян та організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонні та двох, або багатосторонні (договори). Вони можуть укладатися усно або в письмовій формі (простої або нотаріальній). Правочин, для якого законом не встановлена певна форма, також вважається укладеним, якщо з поведінки особи вбачається її воля вчинити правочин. Відповідно до ст. 47 зазначеного Кодексу нотаріальне посвідчення правочинів обовязкове лише у випадках зазначених в законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала правочин, який вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, суд вправі на вимогу виконавший правочин сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі послідуюче нотаріальне посвідчення оформлення правочину не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», зі змінами та доповненнями розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода, яка виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Таким чином, враховуючи, що спірний договір обміну нерухомого майна, який не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований в БТІ, до теперішнього часу жодна зі сторін договору не заявляла про його недійсність, на даний час виконані всі умови цього договору, але відповідачі ухиляються від нотаріального оформлення договору, суд вважає, що право позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, порушене і підлягає судовому захисту, а позов задоволенню.

Outcome: approved