Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

\-\-Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступне. [INFO] року помер її батько [PERSON]. При житті останній проживав у зареєстрованому шлюбі із матір'ю позивачки - [PERSON] та до дня смерті проживав разом з нею у спірному спадковому будинку по [ADDRESS], яке належало останнім на праві спільної сумісної власності подружжя. За життя, 23.02.1998 року, [PERSON] склав заповіт №384, яким заповів все своє майно доньці [PERSON] Позивачка була єдиною дитиною у батьків. Остання, разом з матір'ю, після смерті батька прийняли спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року. [INFO] року померла мати позивачки - [PERSON], яка на момент смерті була зареєстрована та проживала з нею за адресою [ADDRESS]. Остання прийняла спадщину після її смерті шляхом постійного проживання з нею на момент смерті. 23.11.2015 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса з заявами про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька на частку житлового будинку, яка йому належала за життя, а також про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на частку житлового будинку, яка ї й належала за життя. Нотаріус 16.12.2015 року своїми постановами № 182/02-31 та №183/02-31 відмовив їй у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок, мотивуючи відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, що й було підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача подав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка у вищенаведеному заповіті, складеного на її користь, записана як «[PERSON]» замість «[PERSON]». Також, при оформленні будівельного паспорту на вищенаведений житловий будинок, прізвище та ім'я батька позивачки було помилково був записаний як «[PERSON]» замість правильного «[PERSON]». У зв'язку з наведеним, позивачка у своїх позовних вимогах просила суд встановити юридичний факт, що вищенаведений заповіт, складений [PERSON] на її користь, встановити факт належності будівельного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] спадкодавцю [PERSON] та визнати за нею право приватної власності в порядку спадкування на вищенаведений житловий будинок. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, заявах про збільшення розміру позовних вимог та про уточнення розміру позовних вимог в частині розміру часток спадкодавців, та просили суд їх задовольнити. Також позивачка, будучи в судовому засіданні допитана в якості свідка, пояснила суду, що [PERSON], який помер [INFO] року являвся її рідним батьком, що підтверджується свідоцтвом про її народження. Органи державної влади, при видачі та оформленні будівельного паспорта на спадковий житловий будинок, а саме при винесенні відповідних рішень і документів щодо передачі її батькові земельної ділянки для будівництва у безстрокове користування та відповідних рішень про узгодження плану забудови, прізвище батька було записано помилково «[PERSON]» замість правильного «[PERSON]». Фактично це одна і та сама особа та дані документи належали її батькові [PERSON]. Також була допущена помилка нотаріусом при складанні батьком позивачки на неї заповіту, а саме ініціали позивачки у самому заповіті записані «[PERSON]». Наразі помилкою являється написання дошлюбного прізвища позивачки, оскільки з моменту укладення шлюбу, у 1988 році, остання поміняла прізвище на «[PERSON]», яке і мало на момент складання заповіту. Також у заповіті нотаріус неправильно написав позивачку по батькові, а саме «[PERSON]» замість правильно «[PERSON]». Позивачка являється єдиною спадкоємицею після смерті своїх батьків. Заповіт являється волевиявленням її батька, який хотів переписати на неї будинок. Дані помилки допущенні органами державної влади при складанні документів та не підлягають виправленню. Відповідач в судове засідання свого представника не направляв, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Однак від нього надійшла до суду письмова заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, також зазначивши що заперечень проти задоволення позову не мають. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що [INFO] року, у віці 67 років, помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Згідно довідки Герцаївської міської ради №521 від 17.11.2015 року, останній постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS], з 24.01.1973 року по день смерті. Разом з ним, на момент його смерті проживали: його дружина - [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO] та онучка - [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою Герцаївської міської ради №523 від 17.11.2015 року. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийняття спадщини визначається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця. Ст.549 ЦК УРСР визначає 2 способи прийняття спадщини: 1)шляхом подачі заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, та 2) шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні були вчинятись протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №54/2015, заведеної 23.11.2015 року відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено, що позивачка та її мати являються єдиними спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. Дружина покійного мала обов'язкову частку у спадковому майні останнього на підставі ст. 535 ЦК УРАР 1963 року. За життя, 23.02.1998 року, [PERSON] уклав на користь [PERSON] заповіт №384, яким заповів їй усе своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалось, і взагалі те що буде належати йому на день смерті, в тому числі житловий будинок в [ADDRESS], та на що буде мати право за законом. Згідно п.2 п.п.5 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 22.04.1971 року, батьками [PERSON] являються: [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], від 07.09.1988 року, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], після якого остання поміняла своє прізвище на «[PERSON]». В судовому засіданні, позивачка, будучи допитана в якості свідка, підтвердила факт, що наведений заповіт складений на її користь, оскільки вона являлась єдиною його донькою та при складанні заповіту нотаріусом було неправильно записані її ініціали, а саме її прізвище було записане дошлюбне «[PERSON]» замість «[PERSON]», а по батькові - «[PERSON]», замість «[PERSON]». У зв'язку з наведеним, на думку суду, в судовому засіданні були наданні достатньо доказів та знайшов свого підтвердження факт, що [PERSON], зазначена у заповіті №384 складеного 23.02.1998 [PERSON], являється однією і тією ж особою що й [PERSON], та заповіт дійсно складений на користь останньої, у зв'язку з чим дана позовна вимога підлягає задоволенню. Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується прикладеною ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. За життя остання не встигла оформити право власності на обов'язкову частку у спадковому майні свого чоловіка та на частку у спільному майні подружжя, а саме на спадковий житловий будинок. З матеріалів спадкової справи №55/2015, заведеної 23.11.2015 року відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено, що остання постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] з 24.01.1973 року по день смерті. Разом з нею на момент смерті постійно проживали: донька - [PERSON] та онучка - [PERSON] Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя який його пережив, та батьки. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Враховуючи те, що на момент смерті [PERSON], позивачка проживала разом з нею та у шестимісячний термін з часу відкриття спадщини не відмовилась від неї, вона вважається такою, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України. Спірним спадковим майном являється житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS]. Як вбачається зі справи технічного бюро при районному архітекторі Глибоцького району №55 для відведення в натурі земельної ділянки і погодження проектної документації на будівництво житлового будинку в [ADDRESS], забудовником житлового будинку являвся [PERSON], якому відповідно до рішення Герцаївської місцевої ради депутатів трудящих №46 від 05.08.1971 року, було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці [ADDRESS], площею 0,06 га, що також підтверджується Договором №1703 від 05.08.1971 року «Про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно». В судовому засіданні встановлено, що при оформленні вищенаведеної справи технічного бюро Глибоцького району № 55 та винесені ряду нормативних рішень, які містяться в ній, органи державної влади допустили описку у зазначених документах, а саме вони були надані на ім'я «[PERSON]» замість «[PERSON]». З пояснень позивачки в якості свідка судом встановлено, що наведені особи є однією і тією ж особою, та дані документи належали її батькові, [PERSON] У зв'язку з неможливістю внести зміни у вищенаведених документах, так як сам їх власник помер та органи державної влади, які їх винесли ліквідовані, вимога про встановлення факту належності будівельного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] [PERSON], який помер [INFO] року, підлягає задоволенню. Відповідно до даних технічного паспорту на індивідуальний (присадибний) житловий будинок [ADDRESS], дане домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 69,40 кв.м. та житловою площею 42,80 кв.м., літньої кухні літ. «Б» площею 29,20 кв.м., сараю літ «В» площею 20,00 кв.м., гаражу літ. «Г» площею 30,70 кв.м., сараю літ. «Д» площею 9,40 кв.м., убиральні літ. «Ж» та огорожі № 1, 2, загальною інвентаризаційною вартістю в цінах 2015 року 115 745,00 грн. Відповідно до довідки Герцаївської міської ради Чернівецької області №534 від 24.11.2015 року, за наведеним домогосподарством закріплена земельна ділянка площею 0,0800 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При звернені до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, приватний нотаріус 16.12.2015 року своїми постановами № 182/02-31 та №183/02-31 відмовив позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок, мотивуючи відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, що й було підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно Договору «Про передачу у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти» №1073 від 05.08.1971 року (далі по тексту - Договір), який нотаріально посвідчений 31.08.0971 року, [PERSON] була відведена земельна ділянка на праві безстрокового користування в [ADDRESS], загальною площею 600 кв.м., згідно плану земельної ділянки. Згідно умов Договору, [PERSON] зобов'язався до 05.08.1974 року закінчити будівництво житлового будинку. Рішення ради депутатів трудящих № 46 від 05.08.1971 року є невід'ємною частиною Договору, яким [PERSON] було надано право індивідуального будівництва на відведеній йому земельній ділянці площею 0,06 га в [ADDRESS]. Згідно рішення про виконання робіт від 05.08.1974 року, будівництво житлового будинку з господарськими будівлями закінчено 05.08.1974 року. У 1974 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Порядок реєстрації житлових будинків та побудов визначався Інструкцією «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 13.12.1995 року, згідно п.1 якої, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадилося бюром технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Відповідно до п.13 зазначеної інструкції, після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою. Суду не буди надані документи, які підтверджують реєстрацію спірного домоволодіння у встановленому порядку у виконкомі місцевої ради. В судовому засіданні встановлено, що будинок побудований до 05 серпня 1992 року. Відповідно до п.3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, не являється самочинним будівництвом індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація прав на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках та забудовані до 05 серпня 1992 року здійснюється на підставі ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV прийнятий Верховною радою України 01.07.2004 року та Постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно яких право на реєстрацію званих об'єктів наділений заявник, тобто забудовник. Як вбачається з прикладеної ксерокопії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.12.1962 року та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, наявний у спадковій справі № 55/2015, 15.06.1950 року був укладений шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований під актовим записом №5. Статтею 101 ЦК УРСР 1963 року який діяв в період проживання останніх у шлюбі встановлено, що у подружжя, яке проживає спільно може бути тільки один житловий будинок (або його частка), що належить на праві власності одному з них, або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян на частину будинку з числа зазначених не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період проживання останніх у шлюбі та побудови спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки спірний житловий будинок побудований [PERSON] за період проживання у шлюбі з [PERSON], він належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто по ? частці. Оскільки після смерті батька позивачки, остання прийняла спадщину по заповіту, та враховуючи, що дружина заповідача, яка мала право на обов'язкову частку у спадковому майні, в свою чергу також прийняла спадщину, їхні частки становлять по ? з ? частки від спадкового житлового будинку, що належав батькові позивачки. Визначення обов'язкової частки дружини спадкодавця у спадщині як переживши подружжя як 2/3 частки необхідно брати від її ? частки за законом, що становить 1/6. При таких обставинах, частка у спадщині позивачки по смерті батька становить 1/3 (1/2-1/6=1/3), а після смерті матері позивачки, частка останньої у її спадковому майні становить 2/3 житлового будинку (1/2+1/6=2/3). Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки спірний житловий будинок був повністю збудований до 05 серпня 1992 року, а отже не являється самочинним, був побудований [PERSON] за період проживання у шлюбі з [PERSON], являвся спільною сумісною власністю подружжя та у встановленому законом порядку за життя спадкодавці не встигли оформити належним чином правовстановлюючі документи на будинок, в свою чергу після смерті останніх позивачка прийняла спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Враховуючи наведене, вимоги позивачки про визнання права власності на житловий будинок є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved