Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до Червономотовилівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги спадкування після смерті [PERSON] являлись позивачка та [PERSON], як діти спадкодавця. Сестра позивачки [PERSON] в передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на її користь. Позивачка одна прийняла спадщину після смерті батька через своєчасне подання заяви нотаріусу, проте у видачі свідоцтва про право на спадковий будинок нотаріусом позивачці відмовлено в зв'язку із відсутністю державної реєстрації спадкового будинку. На підставі зазначеного просить суд визнати за нею право власності на жилий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. В судове засідання позивачка та її представник не з'явилась, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву в якій проти позову [PERSON] не заперечує, просить слухати справу без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, про що 02.01.2016 року виконавчим комітетом Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області вчинений відповідний актовий запис №2 (а.с. 13). Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS]. Судом достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] є дочкою спадкодавця [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки, а отже в силу ст. 1261 Цивільного кодексу України є спадкоємицею першої черги спадкування за законом. Реалізовуючи своє право на спадщину, [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, однак нотаріус постановою від 22.07.2016 року відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, в зв'язку із відсутністю державної реєстрації спадкового будинку (а.с. 18). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені сторонами в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на наступне. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 06 січня 1990 року батько позивачки [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу «пустуючого жилого будинку для тимчасового або сезонного проживання» від 06.01.1990 року (а.с.21). 15 травня 1990 року [PERSON] уклав із БМУ-1 тр.«Академстрой» договір на виконання ремонтно-будівельних робіт в зазначеному вище будинку (а.с.22, 23). Внаслідок проведеної реконструкції збільшилась загальна та житлова площа будинку, а також були побудовані господарські будівлі та споруди до нього. Реконструкцію будинку було завершено в 1992 році та 20 жовтня 1992 року здійснено його первинну реєстрацію з видачею [PERSON] технічного паспорта (а.с.32-38). Згідно Довідки, виданої Червономотовилівською сільською радою 20.01.16 за №108, [PERSON], який помер [INFO], дійсно мав на праві власності житловий будинок [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.98 № 121. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, судом встановлено, а також доведено належними та допустимими доказами факт належності вищевказаного будинку [PERSON]. Здобуті докази свідчать про те, що за життя він володів, користувався та розпоряджався вищевказаним будинком, який перебував у його власності, відповідно до вимог діючого на той момент законодавства. З роз'яснення, наданого у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013, вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.3.3 цього Узагальнення, підлягають задоволенню вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та/або відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає доведеним, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тому набула право спадкування на житловий будинок, але не має правовстановлюючого документа про право власності на спадкове нерухоме майно (державну реєстрацію за спадкодавцем), саме тому у суду є всі підстави для визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, оскільки іншого порядку визнання права власності в даному випадку не існує. На підставі викладеного,

Outcome: approved