Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , 3-тя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Наталія Валеріївна про визнання договору дарування недійсним і свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачкою [PERSON] знаходилися в дружніх стосунках на протязі тривалого часу. У травні 2018 року вона передала відповідачці 20000 доларів США, які та їй не повернула в строк 13.08.2018 року і вона була вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення грошових коштів. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18.03.2019 року позов було задоволено. З метою виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми було видано виконавчий лист і позивачка звернулася до Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми. Від державного виконавця їй стало відомо, що відповідачка у вересня 2018 року уклала правочин, договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , а тому вона просить суд визнати договір дарування квартири недійсним, так як відповідачка уклала договір дарування у період знаходження і розгляду цивільної справи за позовом позивачки до відповідачки про стягнення суми боргу. Представник позивачки [PERSON] адвокат Іващенко Т.А. в судовому засіданні позов підтримала повністю і просить суд позов задоволити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Тумка В.А. в судовому засіданні позов не визнав повністю, і пояснив суду, що [PERSON] 19.09.2019 року ніякого договору дарування не укладала, а тому просить суд в позові відмовити. 3-тя особа: нотаріус Шокола Н.В. в судовому засіданні позов не визнала повністю і пояснила суду, що відсутні підстави для визнання договору дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , так як договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] був укладений самими особами, нотаріусом було перевірено, чи немає заборон в реєстрі і договір був укладений 19 вересня 2018 року, а заборони були накладені вже в 2019 році, тому просить суд в позові відмовити. 05.12.2019 року Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми відкрито провадження у справі і призначено до судового розгляду на 04.03.2020 року. Слухання справи відкладалося з різних причин. Суд, вислухавши сторони, проаналізувавши матеріали даної цивільної справи, перевіривши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що позивачка просить суд визнати договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] від 19.09.2019 року. Позивачка не подала до суду навіть копії договору, який вона просить визнати недійсним. Позивачка вважає, що договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , укладений між відповідачем і [PERSON] , вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною і посилається на ст.232 ЦК України. У даному випадку позивач не навів обґрунтування і не надав доказів в підтвердження правомірності своїх вимог. Ч.1 ст.232 ЦК України встановлено, що судом визнається недійним правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Таким чином підстава визнання правочину недійним, передбачена цією нормою, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника. Нотаріус Шокола Н.В. в судовому засіданні пояснила суду, що договір укладено самими сторонами особисто без представників. Позивачка у своїй позовній заяві, а також її представник в судовому засіданні зазначили, що вказаний вище договір дарування був укладений безпосередньо [PERSON] , як дарувальником, і [PERSON] , як обдарованою. З договору дарування, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що спірний договір укладався [PERSON] і [PERSON] без участі представників. Зазначені вище обставини виключають визнання недійсним оскаржуваного договору з підстав, передбачених ст.232 ЦК України. У позовній заяві позивач просить визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] від 19.09.2019 року, а судом встановлено що договір укладався 19 вересня 2018 року. Насправді ж договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , був укладений між відповідачем і [PERSON] 19 вересня 2018року, копію якого було надано нотаріусом Шоколою Н.В.. в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача пояснила суду, що у позовній заяві помилково вказана невірна дата укладення договору дарування. Проте письмової заяви про зміну або уточнення позовних вимог ні позивачка, ні її представник до суду не подали. За таких обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed