Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані, крім нею та чоловіка [PERSON] , дочка [PERSON] , а також онука [PERSON] . В той же час відповідачі, незважаючи на те, що зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, але не проживають в ньому з серпня 1999 року, хоча у вересні 2009 року тимчасово мешкали в квартирі, коли приїжджали на відпочинок до України з Іспанії. Також відповідачі не сплачують комунальні послаги за місцем реєстрації, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх речей в квартирі немає, та й взагалі не беруть участь в утримання житла. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати відповідачок такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 грудня 2019 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 17 лютого 2020 року о 13 год. 00 хв. 13 лютого 2020 року від відповідачок [PERSON] , [PERSON] на адресу суду надійшли письмові заяви, в яких вони визнають позовні вимоги в повному обсязі, а також підтверджують обставини їх непроживання за зазначеною в позові адресою з серпня 1999 року. В судове засідання сторони не з`явилися, від позивачки та третьої особи надійшли письмові заяви, в якій просять слухати справу в їх відсутність, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Під час судового розгляду встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року (а.с. 9-10), а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). З довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради №14.03-08/48881 від 07 листопада 2019 року, яка видана [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] разом з позивачкою зареєстровані: [PERSON] 9чоловік), [PERSON] (донька), [PERSON] (онука) (а.с. 14). Відповідно до акту від 12 листопада 2019 року, що складений [PERSON] , [PERSON] , засвідчено факт не проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Факт не проживання відповідачок [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] понад один рік без поважних причин визнано відповідачами. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За чинним житловим законодавством обов`язковою умовою виникнення права користування житлом членами сім`ї його власника є спільне проживання членів сім`ї з власником. Таким чином встановлено, що відповідачі понад один рік не мешкають у спірній квартирі без поважних причин, відсутні переконливі докази, які б підтвердили поважність причин не проживання і були б підставою для продовження цього строку непроживання в спірному житлі. Доказів, які б свідчили про наявність домовленості між сторонами про тимчасове проживання відповідачів за іншою адресою та збереження у цей час за ними права користування житлом, суду не надано. Суд, вважає, що право позивачки на вільне користування та розпорядження належним їй житлом порушується та підлягає захисту. Під час судового розгляду не було встановлено обставин того, що позивачка чинить відповідачам перешкоди в користуванні зазначеним житлом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, та визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved