Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила суд в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною частковою власністю кожного з подружжя, у відношенні 1/2 частина [PERSON] , та 1/2 частина [PERSON] , без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. В обґрунтування позову зазначила, що сторонами 13 листопада 2004 року укладено шлюб, який до цього часу не розірвано. У шлюбі народилась донька, [PERSON] , [INFO] . З 01 грудня 2020 року [PERSON] покинув родину, шлюбні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти було набуте майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 травня 2016 року, укладеного між [PERSON] (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост», посвідченого Гавриловою С.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 640. Договір укладено за згодою та письмовою заявою [PERSON] (пункт 8 Договору). Домовленості або шлюбного договору щодо порядку поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не укладалося. Таким чином позивачка вважає, що набуте майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Бондарєва І.В.) від 22 лютого 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Бондарєва І.В.) від 22 лютого 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та заборонено вчинення реєстраційних дій стосовно нежитлової будівлі літ. «В-1» загальною площею 655 5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , іпн [NUMBER] , на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 травня 2016 року, реєстраційний № 640, до прийняття рішення судом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Бондарєва І.В.) від 22 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до п.п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Розпорядженням керівника апарату за № 180 від 21.04.2021 року призначено проведення повторного автоматичного розподілу вищезазначеної цивільної справи, в результаті чого справу було передано судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федоровій О.В. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Федорова О.В.) від 22 квітня 2021 року прийнято до цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2021 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності повернуто заявнику та роз`яснено, що він не позбавлений права звернутися з вказаним позовом в загальному порядку. У задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про затвердження мирової угоди від 24 травня 2021 року у справі відмовлено. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 червня 2021 року клопотання [PERSON] про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору задоволено. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 9 серпня 2021 року клопотання представника третьої особи [PERSON] - адвоката Миронова О.А. про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом: [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без задоволення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов [PERSON] в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що з відомостей зведеного виконавчого провадження №. 62932161 щодо боржника [PERSON] вбачається, що звернення стягнення на спірне нерухоме майно, що є предметом спору в даній цивільній справі, було здійснено на підставі судових рішень стосовно стягнення боргів ФОП [PERSON] . З відкритих даних державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 1992 року, здійснює діяльність у сфері виробництва різного роду продукції, а також експлуатації власного чи орендованого нерухомого майна. Спірне нерухоме майно не має побутового призначення, а отже придбано ФОП [PERSON] в межах здійснення підприємницької діяльності. Законне речове право на спірне нерухоме майно виникло у [PERSON] на підставі правочину, укладеного в межах виконавчого провадження за результатами електронних торгів. Як у позивачки, так і у відповідача відсутнє речове право на спірне нерухоме майно, вимоги позивачки [PERSON] є безпідставними. Внаслідок зловживання матеріальним правом з боку [PERSON] (подання завідомо безпідставного позову), [PERSON] позбавлений права реєстрації законно набутого речового права на спірне нерухоме майно, а отже і права розпорядження придбаним нерухомим майном. Крім того представник третьої особи наголосив, що згідно твердження позивачки [PERSON] з 01.12.2020 року покинув родину, проте шлюб між сторонами не розірвано, згідно вказаних в позові даних місцем реєстрації та фактичного проживання [PERSON] є та сама адреса, що і адреса позивачки. Навіть проживаючи спільно з відповідачем лише до 01.12.2020 року, позивачка не могла не знати про значні прострочені борги чоловіка, за якими відбулись судові процеси та ухвалені судові рішення про стягнення заборгованості в період 2018-2020 років, про відповідні виконавчі провадження, в межах яких було накладено арешт на все майно чоловіка. Позивачка звернулась з позовом до суду 19.02.2021 року, після того, як вже було опубліковано відомості про призначення перших електронних торгів з продажу спірного нерухомого майна в межах зведеного виконавчого провадження (перші торги були призначені на 24.02.2021 року). Наведене свідчить про узгоджений характер дій позивачки та відповідача з метою перешкодити зверненню стягнення на майно боржника. Знаючи про арешт всього майна чоловіка в межах виконавчих проваджень, а відповідно - неможливості ним самостійно продати арештоване майно, позивачка свідомо ввела суд в оману, надаючи разом з позовом інформацію про те, що відповідач начебто намагається продати спірне нерухоме майно (оголошення на сайті OLX від 10.02.2021 року). Також вказаний документ використано позивачкою з метою штучного завищення дійсної вартості спірного нерухомого майна. Позивачкою надано договір купівлі-продажу від 24.05.2016 року, згідно якого спірне нерухоме майно було придбано за 65.000,00 гривень, а в оголошенні від 10.02.2021 року зазначається ціна в розмірі 4.200.000,00 гривен (яка в 65 разів більша від ціни покупки). В своєму позові [PERSON] посилається на норму ст. 71 СК України, згідно якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому [PERSON] не просить суд поділити спірне майно в натурі, а просить визнати спірне майно «загальною частковою власністю», що не приводить до фактичного поділу майна між подружжям, отже виявляє те, що дійсною метою позову не є поділ спільного майна подружжя. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, суд встановив наступне. Між [PERSON] та [PERSON] 13 листопада 2004 року було укладено шлюб, Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , видане 22 червня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 372. За твердженням представника позивача, шлюб між сторонами до цього часу не розірвано. У шлюбі народилась донька, [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видано міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції 22 червня 2005 року, актовий запис № 2021. Позивачка наголосила, що з 01 грудня 2020 року [PERSON] покинув родину, шлюбні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя було набуте майно: нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 травня 2016 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рост», посвідченого Гавриловою С.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 640. Позивачка зазначила в позові, що договір укладено за згодою та письмовою заявою [PERSON] (пункт 8 Договору); домовленості або шлюбного договору щодо порядку поділу спільного майна між позивачем та відповідачкою не укладалося. Разом з тим, суд зазначає, що зі змісту пункту 1 вказаного Договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року вбачається, що за цим договором Продавець ТОВ «Рост» передає у власність Покупця ( [PERSON] ) належну йому на праві приватної власності нежитлову будівлю літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а Покупець приймає у особисту приватну власність вищевказану нежитлову будівлю та сплачує за нею обумовлену цим договором грошову суму. Відповідно до пункту 8 цього Договору, придбання нежитлової будівлі за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини Покупця, [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 24.05.2016 року за реєстровим № 639, що призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса. Суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що позивачка [PERSON] не складала жодних заяв в межах укладення вищевказаного Договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, оскільки це спростовується вищевказаним пунктом Договору. Клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гаврилової С.А., а саме письмової заяви дружини Покупця, [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом 24.05.2016 року за реєстровим № 639, стороною позивача заявлено не було. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. В статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Під час укладення Договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму майна - нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як такої, що є особистою приватною власністю чоловіка [PERSON] , що чітко випливає зі змісту пункту 1 вказаного Договору. Посилання на те, що нежитлова будівля літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , купується за спільні сумісні кошти поодружжя цей договір не містить. Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18). Таким чином, під час укладення Договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося судом, під час укладення Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.05.2016 року обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що, відповідно до пункту 1 договору, придбано відповідачем в особисту приватну власність. Доказів складання позивачкою заяви про придбання вищевказаного нерухомого майна в спільну сумісну власність подружжя за спільні грошові кошти матеріали справи не містять. Заяв чи клопотань про витребування доказів - письмової заяви дружини Покупця, [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом 24.05.2016 року за реєстровим № 639, в ході судового розгляду справи не заявлено, натомість представник позивачки зазначила, що жодних заяв позивачка не складала. Таким чином, в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивачка посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя, а саме нежитлової будівлі літ. «В-1», загальною площею 655,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. Крім того, слід зазначити, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та заборонено вчинення реєстраційних дій стосовно нежитлової будівлі літ. «В-1» загальною площею 655 5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , іпн [NUMBER] , на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 травня 2016 року, реєстраційний № 640, до прийняття рішення судом. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжі, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2021 року, підлягають скасуванню після набрання рішенням суду законної сили. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено, витрати по сплаті судового збору чуд залишає за позивачкою. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed