Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про визнання права приватної власності на частку в квартирі, мотивуючи тим, що 06.10.1990 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб і 11.08.1998 р. вказаний шлюб було розірвано. В період шлюбу на ім'я позивачки та третьої особи в рівних частинах було придбано квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана в більшій частині за рахунок коштів, виручених від продажу належної позивачці на праві приватної власності іншої квартири - [ADDRESS] в м. Львові. Під час розірвання шлюбу, позивачка з відповідачем за взаємною згодою поділили майно, що підтверджується розпискою відповідача від 02.07.1998 р., згідно якої він отримав компенсацію та жодних претензій немає. Відповідач з 1998 р. в квартирі не проживає та з моменту придбання квартири ніколи в ній не був зареєстрований. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивачки, виникла потреба коштів для лікування та продажу квартири. Проте, укладення відповідного договору є неможливим, тому що необхідна письмова заява-згода відповідача, який відмовляється спілкуватись з [PERSON] В судовому засіданні позивачка та третя особа позовні вимоги підтримали повністю та дали пояснення аналогічні до позовної заяви. Зокрема, позивачка пояснила, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 06 жовтня 1990 року до 11 серпня 1998р. Квартиру [ADDRESS] вона разом з третьою особою - [PERSON], який є її сином, придбала за кошти, які були виручені від продажу квартири [ADDRESS] в м.Львові, яка належала в рівних частках їй та її сину - третій особі по справі, а також за кошти, які їй дав батько її першого чоловіка - дідусь третьої особи. Відповідач коштів на придбання квартири [ADDRESS] не давав. Майно, яке було придбане з відповідачем під час шлюбу, позивачка поділила з відповідачем в добровільному порядку, про що свідчить розписка відповідача від 02.07.98р., оригінал та копія якої додані до матеріалів справи. За погодженням з позивачкою при добровільному поділі майна відповідач забрав кошти, дорогоцінні вироби, холодильник, пральну машинку, меблі, килими, люстри, побутову техніку, радіоапаратуру та інші речі. Квартира залишилась пуста. Фактично це була компенсація за частку у спірній квартирі, про що зазначив відповідач у розписці від 2.07.1998р. Відповідач оцінив майно, яке він отримав при добровільному поділі майна подружжя на суму 8400 гривень. Третя особа - [PERSON] підтримав позовні вимоги, позов просив задоволити. Відповідач неодноразово в судове засідання не з'являвся, хоча повідомлявся про місце та час судового розгляду, а саме: на 7.11.2014р, на 1.12.2014р., на 29.12.2014р., на 10.02.2015р. шляхом направлення повісток рекомендованими повідомленнями та шляхом публікації оголошення в газеті «Високий Замок». Подав заяву 6.11.2014р., що з позовною заявою не згідний, просив відкласти розгляд справи на два місяця, однак, в судові засідання на 29.12.2014р.,10.02.2015р. не з'явився, про причини неявки не повідомив. Відповідно до вимог ст.ст.157, 169 ЦПК України щодо розгляду справи протягом розумного строку, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у ній даних та доказів. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 06.10.1990 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 06.10.1990р. серії [NUMBER]. 11.08.1998 р. вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 11.08.1998 р. серії [NUMBER] В період шлюбу на ім'я [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.10.1995 р. №2-9358, посвідченого державним нотаріусом третьої Львівської нотаріальної контори Гарасиняк І.І., зареєстровано в реєстрі за №2-9358. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обмежень від 22.12.2014р., виданого реєстраційною службою ЛМУЮ зареєстровано право приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] за: [PERSON] - 1/2 частки, за [PERSON] - 1/2 частки. Суд приходить до висновку про те, що заслуговують на увагу твердження позивачки, що дана квартира була придбана, в т.ч. за кошти, отримані позивачкою від продажу іншої квартири, яка належала їй на праві приватної власності [ADDRESS] в м. Львові. Продаж даної квартири підтверджується договором купівлі-продажу від 25.10.1995 р. №8-9625, копію якого позивачка долучила до позовної заяви. Відповідно до вимог ст.27 Кодексу про шлюб та сім'ю ( в редакції 1992р., яка була чинною на момент поділу майна між позивачкою та відповідачем, набутого у шлюбі), подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Відповідно до вимог ст.29 Кодексу про шлюб та сім'ю (в редакції 1992р.) якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Як вбачається із змісту розписки відповідача [PERSON] від 02.07.98р., останній отримав компенсацію за квартиру [ADDRESS]. Претензій не має, в суд звертатися не буде Згідний на розлучення через ЗАГС. Компенсацію отримав у вигляді речей на загальну суму 8400гривень. Відповідачем залишено речі в квартирі на загальну суму 2400гривень. З огляду на вищевказані докази суд приходить до висновку, що між колишнім подружжям - позивачкою у справі [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було досягнуто згоди та поділено спільне майно подружжя, відповідно до якої відповідач отримав компенсацію за частку у спірній квартирі у вигляді речей на загальну суму 8400 гривень. З вимогою про поділ майна подружжя ні позивачка, ні відповідач до суду не зверталися та з дня розірвання шлюбу відповідач жодних претензій щодо спірної квартири не пред'являв. Згідно довідки Будинкоуправління №4 від 13.08.2014 р. вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ніколи не був зареєстрований. Згідно довідки міжрайонної спеціалізованої онкологічної МСЕК №1 [PERSON] є інвалідом другої групи. На даний час у позивачки виникла необхідність продажу квартири для отримання коштів для лікування у зв'язку з погіршенням стану її здоров'я. Проте, нотаріуси для посвідчення договору купівлі-продажу даної квартири вимагають письмову заяву-згоду [PERSON], мотивуючи тим, що належна частка квартири [PERSON] є спільною сумісною власністю з відповідачем. Позивачка немає можливості отримати такої заяви тому, що [PERSON] відмовляється з нею пілкуватись. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України, кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно з ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У поданій до суду заяві від 10.02.2015 року позивачка просить зарахувати сплату судового збору за розгляд справи на неї, з відповідача не стягувати.

Outcome: approved