Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2007 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину, доньку - [PERSON], [INFO], 18 грудня 2012 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з нею, та повністю знаходиться на її утриманні, відповідач у вихованні та догляді за дитиною участі не бере, її розвитком не займається, матеріальної допомоги на утримання дитини майже не надає. На території Російської Федерації проживає мати позивачки, яка за станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду, у зв'язку з чим вона має намір поїхати в гості до своєї матері на декілька місяців разом з дитиною, однак відповідач по справі згоду на виїзд дитини надати відмовляється, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини, доньки - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], а також дозволити оформлення документів для виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], за межі України до країни ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. Позивачка в судове засідання не з'явилася, у адресованій суду заяві просила справу розглядати в її відсутність, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської області в судовому засіданні просив прийняти рішення на розсуд суду, з урахуванням інтересів дітей. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 12 жовтня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 18 грудня 2012 року рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області розірвано та позивачці відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]». Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю [PERSON], та знаходяться на її утриманні. Відповідач [PERSON] з дитиною не спілкується з моменту розірвання шлюбу 18 грудня 2012 року, матеріальної допомоги майже не надає. Матір позивачки [PERSON], проживає в [ADDRESS], та згідно довідки лікарсько-консультативної комісії від 14 березня 2014 року потребує постійного стороннього догляду, у зв'язку з чим позивачка має намір на декілька місяців разом з дитиною виїхати до Російської Федерації, проте відповідач добровільної згоди на виїзд дитини за межі України не надає. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 7,8 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимальним урахуванням інтересів дитини. Відповідно до положень ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналізуючи наведенні норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, враховуючи, що відповідач в судовому засіданні не оспорював заявлені проти нього позовні вимоги, суд вважає, що бажання позивача повезти дитину за кордон до бабусі на відпочинок не суперечить інтересам дитини, відповідає засадам сімейних відносин та сприяє здійсненню гарантованих дитині прав на належний розвиток, виховання, достатній рівень життя, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved