Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

позивачка звернулась до відповідача з позовом про поділ майна подружжя визнання за нею права власності на 1/2 частину гаража №146 в гаражному кооперативі «Прикарпаття» в м.Стрий, по вул. Базарній,8. В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області в справі № 1323/3008/2012 від 09.08.2012р. розірваний шлюб між нею та відповідачем, в якому вони перебували з 18.02.2006р. За час перебування у зареєстрованому шлюбі на спільні кошти сімї вони придбали спірний гараж, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.04.2010р., який посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1839. Отже, відповідно до вимог ст.70 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України зазначений гараж є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому її та відповідача частки в цьому майні є рівними. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання 26.08.2016р. не зявились. [PERSON] подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Відповідач подав письмове заперечення на позов, в якому зазначав, що він не набув права власності на спірний гараж, оскільки згідно вимог ч.2 ст. 331 та ч.4 ст.334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Позивачем не надано доказів державної реєстрації договору купівлі-продажу спірного гаражу. Отже, на даний час право власності на спірний гараж не виникло ні в нього, ні в позивачки, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважав, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення справи за відсутності сторін, тому на підставі цих доказів ухвалив рішення, яким задоволив позов з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, одним із яких є визнання права, якщо таке заперечується чи не визнається іншими особами. Тому власник порушеного права зобовязаний довести належність йому такого права і відповідно може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Цивільним кодексом України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Поняття правочину визначено ЦК, згідно з яким правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Форма договору - це спосіб, за допомогою якого виражається воля сторін при здійсненні договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно з положеннями ЦК правочини щодо відчуження об'єктів нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) чинне законодавство відносить земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації. При цьому правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з нормою частини 1 ст.334 ЦК право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна. Але якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності в набувача виникає з моменту такої реєстрації. Якщо правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, то такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (стаття 210 ЦК). Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід та припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 ст.182 ЦК). Таким чином можна розрізнити два види реєстрації: реєстрація договору (правочину) та реєстрація права власності. Державна реєстрація правочинів проводиться нотаріусами відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. № 671. До правочинів, що підлягають державній реєстрації, належать такі: договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна (стаття 657 ЦК). Отже, саме з моменту державної реєстрації правочину зазначені вище договори вважаються вчиненими, і відбувається перехід права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.2006р. по 09.08.2012р. Наведене підтверджується копією заочного рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до договору купівлі-продажу гаражу, укладеного 30.04.2010р. між [PERSON] та [PERSON] (а.с.5), останній за згодою дружини [PERSON] (п.7 договору), придбав гараж №146 в гаражному колективі «Прикарпаття» в м. Стрий по вул. Базарній,8. Даний договір зареєстрований в реєстрі за № 1839. Відтак, наведеними доказами підтверджено те, що відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою придбано спірний гараж на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30.04.2010р., та зареєстрованого нотаріусом у встановленому законом порядку. Отже, з моменту реєстрації цього договору відбувся перехід права власності на нерухоме майно до відповідача, тому твердження останнього про те, що він не набув права власності на спірний гараж, є безпідставними. Відповідно до вимог ст.ст.60, 69-70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12-2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, тощо. У разі наявності в майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, пятої статті 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі невчинення таких дій, а також невчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності. Враховуючи наведене, суд вважає, що спірний гараж є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках кожному, оскільки судом не отримано доказів наявності домовленості між ними або шлюбного договору, які б визначали інший розподіл часток у власності спільно нажитого майна. Згідно з висновком №1117 від 25.04.2016р. вартість гаражу №146 в м. Стрий Львівської області, вул. Базарній, 8 загальною площею 17,9 кв. м становить 46 483,0 грн.; поділ згаданого гаражу між сторонами по 1/2 частині кожному технічно неможливо. Враховуючи вартість гаражу встановленого при проведенні експертизи, судовий збір, що підлягає сплаті за звернення з позовом про визнання права власності на 1/2 частину такого станом на 04.08.2015р., становить 243,60 грн. Вказана сума, яка сплачена позивачкою при зверненні до суду з даним позовом та витрати, понесені останньою на оплату вартості експертизи в розмірі 3456 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved