overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у розмірі 13 частини з усіх видів його доходу щомісяця на утримання дочки [PERSON], 1995 року народження, на період її навчання в обласному Одеському базовому медичному училищі, посилаючись на важке матеріальне становище, а відповідач є батьком дівчини і має можливість надавати дочці на період навчання таку матеріальну допомогу. Відповідач позов визнав частково. Суд вислухав сторони, вивчив надані документи і встановив наступне: сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 1992 року по 2001 рік. Від цього шлюбу сторони мають дочку- [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу між батьками, дитина залишилась проживати за матір»ю, батько надавав матеріальну допомогу на утримання дитини в добровільному порядку до травня місяця 2012 року. З вересня місяця 2012 року [PERSON] навчається в Обласному Одеському базовому медичному училищі по спеціальності «акушерська справа» на денній контрактній формі навчання. Позивачка просить стягнути з відповідача на період навчання дочки аліменти, посилаючись на тяжке матеріальне становище: вона - мати дівчини- працює викладачем в університеті, а дочка не має можливості працювати у зв»язку з навчанням на денній формі; батько дівчини має матеріальну можливість надавати дочці допомогу на період навчання - він працює інженером у філії НВЦ «Техдіагаз», інших утриманців не має. Відповідач, визнаючи позов частково, погодився сплачувати щорічно половину контракту за навчання дочки. [PERSON] пояснив, що він має на утриманні матір, яка за станом здоров»я і похилим віком потребує постійної матеріальної допомоги, що сам він також потребує постійного терапевтичного лікування після перенесеної операції на хребті, тому сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки у розмірі 13 частини своїх доходів він - відповідач - не має матеріальної можливості. Свої доводи відповідач підтвердив медичними довідками і квитанціями про витрати на надання медичної допомоги. При вищевикладених обставинах суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав: ст.199 СК України передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Надані суду докази свідчать, що [PERSON] потребує матеріальної допомоги від свого батька на період навчання в середньому спеціальному учбовому закладі, а батько має матеріальну можливість надавати щомісячну допомогу дочці на період навчання у розмірі 15 частини з усіх видів його доходу щомісяця. Відповідач має постійну роботу, його середньомісячний заробіток складає 5279 грн. При ухваленні рішення суд приймає до уваги стан здоров»я відповідача і його дії щодо надання матеріальної допомоги матері похилого віку. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу стягнення аліментів з батька на утримання повнолітнього сина, регулюються ст.191,ст. 199-200 СК України.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1\\4 частини від його доходів на утримання [PERSON],[INFO], на період її навчання в Одеському національному економічному університеті, посилаючись на відсутність можливості працювати у зв»язку з навчанням, а відповідач батько позивачки і має можливість надавати дочці на період навчання таку матеріальну допомогу. У судовому засіданні позивачка вимоги підтримала. Відповідач позов визнав, але заявив, що він оплачує навчання дочки і крім того надає їй матеріальну допомогу. Суд вислухав сторони, вивчив надані документи і встановив наступне: [PERSON] є донькою [PERSON] актовий запис про народження №385, вчинений 27.03.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Київської райради народних депутатів в м.Одесі. У зв»язку з розірванням шлюбу між батьками і проживанням позивачки з матір»ю відповідач сплачував аліменти на утримання дочки до її повноліття. З 2014 року [PERSON] навчається на кредитно-економічному факультеті в економічному університеті на денній формі навчання за контрактною системою оплати. Крім того, позивачка навчається в університеті ім..[PERSON] на факультеті правознавство за заочною контрактною формою навчання. Позивачка просить стягнути з відповідача на період навчання аліменти, посилаючись на тяжке матеріальне становище: вона не має фізичної можливості працювати і утримувати себе на період навчання, а батько працює на посаді боцмана в іноземній судноплавній компанії і має матеріальну можливість надавати утримання своїй дочці на період її навчання. Відповідач визнаючи позов, пояснив, що він має не постійну роботу (на даний час у нього відсутній контракт), що він у добровільному порядку надає дочці допомогу сплатив за контрактом про навчання за перший курс, іноді надає дочці грошові кошти на особисті потреби. При вищевикладених обставинах суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав: ст.199 СК України передбачає обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Оскільки відповідач не заперечував проти сплати аліментів на утримання повнолітньої дочки на період її навчання у вищому учбовому закладі (або до досягнення нею 23 річного віку) у розмірі 1\\4 частини його доходів, суд задовольняє позов [PERSON] Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу стягнення аліментів з батька на утримання повнолітньої дочки, регулюються ст.ст. 199-200 СК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1\\4 частини від його доходів на утримання [PERSON],[INFO], на період його навчання в коледжі ВНЗ «Одеської державної академії технічного регулювання та якості», посилаючись на скрутне матеріальне, на відсутність у сина можливості працювати у зв»язку з навчанням, а відповідач - батько [PERSON] Кирилла- має можливість надавати синові на період навчання таку матеріальну допомогу. У судовому засіданні позивачка вимоги підтримала. Відповідач позов визнав частково - погодився щомісяця до закінчення навчання сина надавати йому матеріальну допомогу в розмірі 400 грн. Суд вислухав сторони, вивчив надані документи і встановив наступне: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 1999 році (актовий запис про розірвання шлюбу №668 від 06.10.1999 року, вчинений відділом РАГС Київської рай адміністрації виконкому Одеської міськради). Від цього шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] - актовий запис про народження №1021, вчинений 7.10.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Київської рай адміністрації виконкому Одеської міськради. У зв»язку з розірванням шлюбу між батьками і проживанням дитини з матір»ю відповідач сплачував аліменти на утримання сина до його повноліття. [PERSON] навчається на денному відділенні в коледжі ВНЗ «Одеської державної академії технічного регулювання та якості», у зв»зку з чим не має можливості працевлаштуватися і утримувати себе. Позивачка просить стягнути з відповідача на період навчання сина аліменти, посилаючись на тяжке матеріальне становище: вона отримує заробітну плату в розмірі 2000 грн на місяць, а син не працює, інших доходів, крім її зарплати сім»я не має. Відповідач визнаючи позов частково, пояснив, що він не має постійної роботи, що на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей від другого шлюбу, що він не ухиляється від надання допомоги повнолітньому синові на період навчання, але має можливість сплачувати щомісяця аліменти у розмірі 400 грн (відповідач надав письмові докази щодо відсутності у нього постійного доходу, наявності на утриманні малолітніх дітей). При вищевикладених обставинах суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав: ст.199 СК України передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Оскільки відповідач не заперечував проти сплати аліментів на утримання повнолітнього сина на період його навчання у спеціальному середньому учбовому закладі (або до досягнення ним 23 -річного віку) у розмірі 400 грн, суд задовольняє позов [PERSON] саме в такому розмірі. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу стягнення аліментів з батька на утримання повнолітньої дочки, регулюються ст.ст. 199-200 СК України.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 листопада 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. З серпня 2015 року проживають окремо. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу вважає неможливим. Син проживає з нею. Майнових та житлових спорів не мають. Просить шлюб розірвати. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву в якій підтримала позовні вимоги з тих же підстав, просила позов задовольнити та розглядати справу у її відсутність. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій зазначив, що на розірвання шлюбу згодний, просив розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності позивача та відповідачки на підставі зібраних по справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов доведений та підлягає задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні сторони зареєстрували шлюб 29 листопада 2006 року (а.с. 5). Від шлюбу мають сина, [PERSON], [INFO]. ( а.с. 4). Сторони не підтримують сімейно - шлюбні стосунки з липня 2015 року, проживають окремо. Як позивачка, так і відповідач вважають, що сім'я розпалась та примирення не можливе. Майнових та житлових спорів між сторонами немає. Син, [PERSON], проживає з позивачкою. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їхньої дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 07.10.2008р. накладено арешт на 1/5 частину квартири [ADDRESS], яка належала матері позивачки [PERSON] 25.12.2006р. остання померла. У звязку з тим, що арешт перешкоджає позивачці прийняти в спадщину вказане майно, вона просить суд зняти вищевказаний арешт. У судове засідання позивачка та треті особи подали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали і просили суд задовольнити позов. Представники відповідачів в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Заперечень від відповідачів на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Першим ВДВС Суворовського РУЮ у м. Одесі(правонаступник Суворовський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) на підставі судового наказу №2-н-6452/07 від 20.02.2007р., виданого Суворовським районним судом м. Одеси, накладено арешт на 1/5 частину квартири [ADDRESS], яка належала матері позивачки [PERSON] 25.12.2006р. остання померла. Згідно листа Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, вищевказане виконавче провадження було знищено. Як вбачається з інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, зазначений вище арешт зареєстрований під номером 8034371 та досі не знятий. Відносно майна [PERSON] заведено спадкову справу, однак даний арешт перешкоджає позивачці прийняти спадщину. Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження знищено, а арешт протиправно позбавляє позивачку гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 15.05.2008р. накладено арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала чоловіку позивачки [PERSON] 11.05.2016р. останній помер. У звязку з тим, що арешт перешкоджає позивачці прийняти в спадщину вказане майно, позивач просить суд зняти вищевказаний арешт. У судове засідання позивачка та третя особа подали заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали і просили суд задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Заперечень від відповідача на позов до суду не надходило, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою державного виконавця Антоновича Ю.В. Першого ВДВС Суворовського РУЮ у м. Одесі(правонаступник Суворовський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) № АВ9993351 від 15.05.2008р. накладено арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала чоловіку позивачки [PERSON] 11.05.2016р. останній помер. Згідно листа Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, провадження за постановою АВ9993351 від 15.05.2008р. було знищено. Як вбачається з листа приватного нотаріуса ОМНО [PERSON], вказаний арешт перешкоджає в отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження знищено, а арешт протиправно позбавляє позивача гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 15.12.2005р. накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить позивачці. У звязку з тим, що арешт перешкоджає позивачці в здійсненні її прав як власника майна, вона просить суд зняти вищевказаний арешт. У судове засідання позивачка подала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала і просила суд задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Заперечень від відповідача на позов до суду не надходило, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Другого ВДВС у Малиновському районі м. Одеси(правонаступник Малиновський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) АН 334425 від 15.12.2005р. накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить позивачці. Згідно листа Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, виконавче провадження, в рамках якого накладено спірний арешт, було знищено. Як вбачається з інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, зазначений вище арешт зареєстрований 27.12.2005р. під номером 2743532 та досі не знятий. Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження, в рамках якого накладено спірний арешт, знищено, а арешт протиправно позбавляє позивачку гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 16.04.2014р. по ВП 42888970 накладено арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала брату позивачки [PERSON], інші ? в рівних частках належать позивачці, її брату [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зазначене виконавче провадження 20.10.2014р. закінчено. 28.04.2018р. брат позивачки помер. У звязку з тим, що арешт перешкоджає позивачці прийняти в спадщину вказане майно після смерті брата, вона просить суд зняти зазначений вище арешт. У судове засідання позивачка, [PERSON], [PERSON] подали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, не заперечували проти задоволення вимог. Представник виконавчої служби в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Відзиву від представника виконавчої служби на позов до суду не надходило, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Пуркар Я.К. Першого Суворовського ВДВС ОМУЮ(правонаступник Перший Суворовський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) № ВП 42888970 від 16.04.2014р. накладено арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS], яка належала брату позивачки [PERSON], інші ? в рівних частках належать позивачці, її брату [PERSON], [PERSON], [PERSON] 28.04.2018р. брат позивачки помер. Згідно листа відділу виконавчої служби, вищевказане виконавче провадження закінчено 20.10.2014р.(а.с.3) Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження закінчено, а арешт протиправно позбавляє позивачку гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися спадщиною після смерті брата, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця від 18.06.2007р. накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала в рівних частках батькові позивачки [PERSON] 22.11.2012р. останній помер. У звязку з тим, що арешт перешкоджає позивачці прийняти в спадщину вказане майно, вона просить суд зняти зазначений вище арешт. У судове засідання позивачка та представник третьої особи подали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали і просили суд задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Відзиву від представника відповідача на позов до суду не надходило, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Суд ухвалює про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст.280,281 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою державного виконавця Другого ВДВС Суворовського РУЮ у м. Одесі(правонаступник Суворовський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) №АА034674 від 18.06.2007р. накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала батькові позивачки [PERSON] 22.11.2012р. останній помер. Згідно листа Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, провадження за постановою №АА034674 від 18.06.2007р. було знищено. Як вбачається з листа приватного нотаріуса ОМНО [PERSON], вказаний арешт перешкоджає в отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч.3 ст.5 ЦК України, суд застосовує ЗУ «Про виконавче провадження» №606-14 від 21.04.1999р., який діяв на момент накладення арешту. Згідно ч.1,5 ст.60 вказаного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. За таких обставин, враховуючи те, що виконавче провадження знищено, а арешт протиправно позбавляє позивачку гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд вважає за можливе зняти його. На підставі викладеного,

Outcome: approved