Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями, в обгрунтування заявлених вимог посилаючись на те, що з 30.12.2008 року стала жити разом з [PERSON] по [ADDRESS] , при цьому в 2013 році між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб та останні продовжили жити разом за вищевказаною адресою. Разом з тим, після укладення шлюбу відносини між сторонами повільно почали псуватись та в 2016 році відповідач вигнав позивачку з будинку, куди остання повернулася через 1,5 місяця на прохання відповідача. Однак, згодом відповідач став ображати позивачку та в травні місяці 2019 року сильно побив, що привело позивачку до думки покінчити життя самогубством, однак спроба суїциду виявилась невдалою. Своїми діями відповідач змусив позивачку піти від нього жити до доньки, яка мешкає в м. Павлоград Дніпропетровської області, де остання проживає до теперішнього часу. З огляду на дане, позивачка зазначає, що відповідач своїми діями завдав їй значної моральної шкоди, яка складається з того, що на даний час у позивачки немає де жити. Крім того, позивачка відчуває душевні страждання, пов`язані з приниженням через поведінку відповідача. Наразі у позивачки значно погіршились умови життя, остання не може повноцінно вирішувати свої побутові питання, при цьому, проживаючи у доньки, розуміє, що заважає такій, в зв`язку з чим у позивачки погіршилось самопочуття, вона стала погано спати, весь час думаючи про те, що через протиправні дії відповідача втратила все, що нажила за своє життя. Завдану моральну шкоду позивачка оцінює в 75 000 гривень. Посилаючись на ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України позивачка просила стягнути з відповідача по справі на її користь на відшкодування завданої їй моральної шкоди 75 000 гривень та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник останньої адвокат Бобровницький В.І. (ас.24) заявлені вимоги повністю підтримали. Відповідач по справі [PERSON] та представник останнього адвокат Савченко С.А.(ас.60) в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнали по тим обставинам, що викладені останніми у відзиві на позовну заяву (ас.67-68), категорично не погоджуючись з доводами позивача про завдання останній будь-якими діями відповідача моральної шкоди. Крім того, просили стягнути з позивачки по справі на відшкодування витрат, понесених у зв`язку з наданням відповідачу адвокатом Савченко С.А. правничої допомоги 5 000 гривень (ас.141-144). В ході розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії: -01.08.2019 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі (ас.14-15); -23.08.2019 року постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання (ас.25); -26.09.2019 року постановлені ухвали про приєднання доказів, виклик свідків, продовження строку проведення підготовчого провадження (ас.44-47); -29.10.2019 року постановлені ухвали про витребування доказів, призначення по справі почеркознавчої експертизи (ас.83-87); -10.01.2020 року постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі (ас.98); -20.02.2020 року постановлено ухвалу про призначення проведення підготовчого засідання (ас.106); - 12.03.2020 року постановлені ухвали про приєднання до матеріалів справи доказів, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (ас.117-120); -07.04.2020 року постановлено ухвалу про відкладення судового засідання (ас.129); -14.05.2020 року постановлено ухвалу про відкладення судового засідання (ас.138). Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та представника останньої адвоката Бобровницького В.І., пояснення відповідача [PERSON] та представника останнього адвоката Савченко С.А., свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали, додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 за № 4 (із змінами і доповненнями від 25.05.2001 за № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова ПВСУ № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом абзацу другого пункту 5 Постанови ПВСУ № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до абзацу першого пункту 9 Постанови ПВСУ №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, обов`язок доказування протиправності діяння заподіювача - спричинення моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, яка позивається з таким позовом. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.07.2013 року, про що також свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 05.07.2013 року (ас.6), який наразі між сторонами розірвано за рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2019 року, що останні не спростовували, повністю підтвердивши дане в судовому засіданні. Обгрунтовуючи спричинення моральної шкоди позивачка вказувала на те, що відповідач вигнав її з будинку [ADDRESS] , в якому вона є зареєстрованою з 2018 року та мешкала в останньому з відповідачем по справі як в період шлюбу, так і до його укладення, через що вона в теперішній час не може користуватися даним будинком, в зв`язку з чим відчуває моральні страждання. Відповідач та представник останнього в судовому засіданні дане заперечували, вказуючи, що позивачка майже рік тому назад самостійно та добровільно вирішила піти з будинку, в якому є зареєстрована, і до теперішнього часу мешкає у своєї доньки в [ADDRESS] . Факт проживання у своєї доньки в м. Павлоград Дніпропетровської області з травня 2019 року позивачка не спростовувала, підтвердивши дані обставини та пояснила, що не має наміру повертатися проживати до будинку відповідача, в якому є зареєстрованою. Разом з тим, стверджуючи, що відповідач вигнав її з будинку та перешкоджає проживати в такому, позивачка на підтвердження останнього не надала жодного допустимого та належного доказу. Так, з копії паспорта позивачки серії [NUMBER] , виданого 26.01.2000 року Павлоградським МВ УМВС України в Дніпропетровській області вбачається, що позивачка в буд. [ADDRESS] зареєстрована з 25.09.2018 року та по теперішній час (ас.5). Однак, наполягаючи на тому, що саме з вини відповідача не може користуватися будинком, в якому є зареєстрованою, не надала суду жодних доказів на підтвердження перешкоджання відповідачем користуватися їй житловим будинком, в якому вона є зареєстрованою як то: звернення до органів місцевого самоврядування за місцем реєстрації, поліції щодо неможливості потрапити до будинку через протиправні дії відповідача та відповідні матеріали перевірки з приводу таких звернень; звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та відповідне рішення, прийняте з даного приводу судом тощо. Отже, причинний зв`язок між діями відповідача, який як стверджує позивачка, вигнав її з будинку, саме через що вона не може користуватися житлом, та моральними стражданнями позивачки через неможливість користуватися будинком, відсутній. Протиправні дії відповідача, які виражаються в тому, що він вигнав позивачку з будинку та перешкоджає користуватися таким, не доведені жодними належними та допустимими доказами. Посилання позивачки в судовому засіданні на те, що відповідач в травні 2019 року під час виниклої між ними сварки заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді синця на руці та забою м`яких тканин голови (вкритої волоссям частини голови) не підтверджуються наявними у справі доказами. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] , на яких посилається позивачка в судовому засіданні пояснили суду, що факту заподіяння позивачці тілесних ушкоджень відповідачем вони безпосередньо не бачили, про можливе спричинення позивачці тілесних ушкоджень саме відповідачем їм відомо зі слів позивачки. Вказівки свідків [PERSON] та [PERSON] про наявність у позивачки на руці синця та «шишки» на голові не може бути прийнято судом до уваги, оскільки свідки не дали суду чіткої відповіді коли саме це було (свідок [PERSON] пояснила, що не пам`ятає коли це було, свідок [PERSON] зазначила, що в 2019 році); свідки безпосередньо не бачили, що саме відповідач спричинив такі тілесні ушкодження позивачці та про можливу сварку між сторонами, в ході якої тілесні ушкодження позивачці були заподіяні саме відповідачем, знають лише зі слів позивачки. Також суд враховує, що свідок [PERSON] перебуває з відповідачем [PERSON] у неприязних стосунках, з останнім не розмовляють тривалий час через конфлікти на грунті недотримання [PERSON] правил добросусідства. Дані обставини свідок [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала, про наявний конфлікт між свідком та відповідачем також свідчать додані до матеріалів справи відомості щодо проведених відносно [PERSON] перевірок стосовно дотримання правил добросусідства за заявами [PERSON] (ас.114-115), а відтак покази свідка [PERSON] суд оцінює критично. Крім цього, як пояснила суду сама позивачка до правоохоронних органів з приводу заподіяння їй тілесних ушкоджень відповідачем в травні 2019 року вона не зверталась, медичним працівником можливі тілесні ушкодження зафіксовано не було. Натомість, згідно виписки № 11281 з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , яка була 24.05.2019 року госпіталізована з діагнозом: Гостре отруєння гіпотензивними препаратами, суїцидальна спроба - «покриви шкіри у пацієнтки бліді, чисті» (тобто, синців не зафіксовано), «голова без видимих ушкоджень волосистої частини» (а.с. 35). Сам відповідач заперечив факт заподіяння позивачці будь-коли та будь-яких тілесних ушкоджень. Щодо посилання позивачки на те, що внаслідок неправомірних дій (образ, приниження) з боку відповідача вона вчинила спробу суїциду, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Діяння про можливе вчинення якого стверджує позивачка підпадає під склад злочину, передбаченого ст. 120 КК України «Доведення до самогубства». За таких обставин, лише наявність обвинувального вироку (який вступив у законну силу) може бути беззаперечним, належним та допустимим доказом вчинення відповідачем таких дій. Однак, будь-якого вироку відносно відповідача з приводу доведення позивачки до самогубства суду не надано. Крім того, відомості до ЄРДР по даним обставинам (факту) не вносились, будь - яких претензій по даному факту позивачка ні до кого не мала та від написання заяви органам поліції відмовилася, про що свідчать матеріали, надані Юр`ївським ВП Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області, за результатами розгляду повідомлення органів охорони здоров`я про отруєння [PERSON] медпрепаратами (ас.154-161). Також, суд при вирішенні даного питання приймає до уваги і те, що позивачкою не було надано жодних інших доказів заподіяння їй образ та приниження з боку відповідача, наприклад, постанов про вчинення відповідачем щодо позивачки насильства в сім`ї (ст. 173-2 КУпАП), тощо. З огляду на дане, викладені в позові обставини стосовно заподіяння неправомірними діями відповідача моральної шкоди позивачці в судовому засіданні належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджені. За змістом ч.ч.1-3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалена судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Проте, позивач не надала жодних доказів на підтвердження протиправності діяння відповідача, причинного зв`язку між таким діянням відповідача та завданням моральної шкоди. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у рішенні від 12.09.2018 по справі № 335/11779/16-ц, де було вказано, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно, визначивши суб`єкта такої відповідальності. За вказаних обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову. У відповідності до статей 137, 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача на відшкодування судових витрат по справі слід стягнути 5 000, 00 грв. - витрати понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, розмір та сплата яких підтверджені розрахунком наданих адвокатських послуг від 14.05.2020 року, актом приймання - передачі виконаних робіт від 14.05.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 03/05/2020 від 03.05.2020 року (ас. 60, 61, 63, 141-144).

Outcome: approved