Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], та дозволити їй без згоди батька оформлювати документи для виїзду малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України. Вказує, що з 2008 до 2011 рік вона знаходилась з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Вони мають неповнолітнього сина. Після розірвання шлюбу дитина мешкає з нею в м. Луганську та знаходяться на її утримуванні. Вона сама займається його вихованням та оздоровленням. Відповідачу було відмовлено в задоволенні позову про встановлення місця проживання дитини з ним. Вона має намір разом з дитиною тимчасово виїжджати за кордон для відпочинку і оздоровлення дитини. Але батька дитини безпідставно не надає їй такого дозволу, чім порушує права дитини. Відповідач про дату і час розгляду справи повідомлений повісткою. Але в судове засідання не зявився і про причини неявки суду не повідомив. Заяви про перенос розгляду справи до суду не подав. Зі згоди позивачки суд розглянув справу в заочному судовому засіданні. В судовому засіданні встановлене наступне. Позивачка і відповідач зареєстрували шлюб 05.07.2008 року. Мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.04.2011 року шлюб між подружжям був розірваний. Син після розірвання шлюбу залишились проживати з матірю і з тих пір проживає з нею і знаходяться на її утримуванні. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.05.2011 року з відповідача на користь позивачки стягнути аліменти в твердій грошовій сумі на утримування сина [PERSON]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.03.2015 року в задоволенні позову позивачки до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно сина і в задоволенні зустрічного позову відповідача до позивачки про встановлення міста проживання сина з ним, було відмовлене. Таким чином місцем проживання дитини є місце проживання його матері, позивачки по справі. Згідно з приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається з матеріалів справи на даний час дитина: [PERSON], [INFO], мешкає у м. Луганськ, а тому потребує відпочинку як в моральному так і фізичному плані. Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України дитина має бути забезпечені можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р.. ратифікованої 27.02.1991 р.. за якою, держави-учасниці визнають прав кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідні для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, поважати дитину і здійснення батьками своїх прав та виконай обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можу здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу м батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняють від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її баті для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з Україні порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах не повинні перешкоджати одне одному реалізовувати право дитини на контакт з ними. Таким мати дитини має право на вивіз дитини за межи України для його відпочинку і оздоровлення і неповнолітня дитина, яка проживає з матірю, також має право на виїзд за межі України, а безпідставна відмова надати дозвіл (згоду) на це одного з батьків є порушенням прав дитини. Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. З Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 р., виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно п. п. 17, 18 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, для виїзду за кордон проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи про стан здоровя і розвитку дитини піклується матір. З цією ціллю вона бає вивезти дитину за кордон. Але відповідач, батько дитини, який проживає окремо від дитини, безпідставно не дає дозволу (згоди) на її виїзд за кордон спільно з матірю. З урахуванням інтересів дитини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки відмова відповідача є безпідставною і йде не на користь дитини.

Outcome: approved