Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], Відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області про звільнення з-під арешту 15/100 частин житлового будинку, розташованого в м. Арцизі Одеської області по вул. 28 Червня, 110, визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності на вказану частину нерухомого майна. В обґрунтування позову [PERSON] посилалась на те, що 20.07.2007 року вона повністю розрахувалась з відповідачем [PERSON] і домовившись з ним про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу, сплатила йому повну вартість 15/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за вищевказаною адресою, а відповідач в свою чергу передав їй розписку про отримання коштів та ключі від вхідних дверей. Вона неодноразово зверталась до відповідача про нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу, однак відповідач від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу ухилився і в теперішній час його місцезнаходження позивачці не відомо. Позивачка вказує на те, що правочин обома сторонами повністю виконаний: відповідач передав приміщення позивачці, а вона сплатила йому відповідну суму грошей, у звязку з чим договір має бути визнаний дійсним та за нею має бути визнано право власності на нерухоме майно. Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області від 15.04.2015 року накладено арешт на вищевказану частину житлового будинку, у звязку з чим позивачка позбавлена можливості розпоряджатися належним їй майном, що зумовило звернення до суду. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримали у повному обсязі, просили суд її задовольнити, з підстав, що зазначені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно з конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», отже [PERSON]\~не зявився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. Однак, зважаючи як на приписи ч. 5 ст. 74 так і ч. 8 ст. 76 ЦПК України відповідач вважається повідомленим. Про причину своєї неявки відповідач суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Представник відповідача Відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області у судове засідання також повторно не зявився, клопотання про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомляв. Про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових викликів. В звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, повідомлених належним чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивачки та представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як видно з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.10.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], [PERSON] прийняв спадщину, яка залишилась після смерті його батька [PERSON], померлого 13.02.2007 року у вигляді 15/100 частин житлової прибудови з господарськими спорудами № 110, розташованих в м. Арциз Одеської області по вул. 28 Червня, на земельній ділянці площею 1746 га (а.с. 4). Вказана частка житлової прибудови належить [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, що підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Арцизьким бюро технічної інвентаризації від 30.10.2008 року (а.с. 5). Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до розписки, яка датована 20.07.2007 року, [PERSON] продав на належну йому квартиру в м. Арцизі Одеської області по вул. 28 Червня, буд. 110/7 за 5\~000,00 доларів США, які [PERSON] йому передала у повному обсязі і, [PERSON] не має претензій до покупця (а.с. 6). Нотаріально посвідченими заявами від 07.10.2011 року, 21.11.2008 року, 28.11.2008 року, підтверджується, що співвласники вищевказаного майна відмовились від права привілейованої купівлі спірної частини будинку (а.с. 7 9). Постановою начальника відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області від 15.04.2015 року накладено арешт на 15/100 частку будинку, який знаходиться за адресою: м. Арциз Одеської області, вул. 28 Червня, 110, що належить боржнику [PERSON] та оголошена заборона на його відчуження. 03.06.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області складено акт опису та арешту вказаного майна (а.с. 10 14). За змістом ст. ст. 328, 220 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний; якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним; у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст. ст. 182, 210, 640, 657 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; правочин, що підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації; договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Розписка надана позивачкою на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна не є договором щодо усіх істотних умов договору, та водночас такий договір неможливо визнати вчиненим, за правилами ст. 210, ч. 1 ст. 220 ЦК України. Оскільки договір вимагав нотаріального посвідчення, а перехід права власності державної реєстрації, і вони відсутні, то він не створив будь-яких прав та обов'язків для сторін договору, а тому його неможливо визнати дійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, відповідно до статті 2ЦПК України\~вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~зазначено, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частина 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясовувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст. 218, 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судом враховується, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Такий договір, як договір купівлі продажу нерухомого майна, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, а тому, як зазначалося вище ч. 2 ст. 220 ЦК України до таких правовідносин не застосовується. [PERSON] позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12 та є обовязковою для застосування судом. Крім того, суд звертає увагу на те, що як то стверджувала позивачка, а також вбачається з матеріалів справи, зокрема з розписки, яка написана [PERSON], договір купівлі продажу між ними відбувся 20 липня 2007 року. Проте, судом також встановлено, що право власності на спірне майно [PERSON] набув лише у жовтні 2008 року, а тому не міг будь-яким чином розпоряджатися майном, яким не володів, що також виключає дійсність укладеного між [PERSON] та [PERSON] правочину. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, у звязку з чим [PERSON] в позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed