Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивачка, звернувшись до суду, просить визнати недійсним частково договір купівлі продажу житлового будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №392, в частині зазначення покупцем житлового будинку [PERSON], та визнати покупцями за цим договором [PERSON] та [PERSON] рівних часток житлового будинку. Визнати право особистої приватної власності за [PERSON] і [PERSON] за кожною на 1/2 частину житлового будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152. На обгрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що придбала для своєї доньки [PERSON] житловий будинок за адресою: м.Запоріжжя, вул. Памірська, 149, де вона постійно мешкала та була зареєстрована. Позивачка мала у власності житловий будинок за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6. Внаслідок похилого віку, інвалідності позивачка потребувала допомоги, та погодилася на пропозицію доньки продати свій будинок за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6, придбати будинок за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, який розташований у безпосередній близькості до будинку, у якому проживає донька, для зручності. Умовою було надання донькою допомоги та забезпечення догляду, син мешкав окремо і позивачка погодилася на пропозицію доньки та вони дійшли згоди про купівлю житлового будинку у спільну власність у рівних частках, знайшли покупця на житловий будинок за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6. 15.03.2003 року у приватного нотаріуса [PERSON] було одночасно оформлено два правочини, а саме: договір купівлі - продажу будинку належного позивачці будинку за адресою: м.Запоріжжя, пр. Шепетівський, 6, за 8000,00 доларів США покупцеві [PERSON] та договір купівлі продажу будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, який було придбано за 10000,00 доларів США у [PERSON] Сума за купівлю будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152 була повністю внесена позивачкою 8000,00 доларів США отримані від продажу будинку, а недостатню суму 2000,00 доларів США вона взяла у борг у свого двоюрідного брата [PERSON], яку згодом повернула. Проте, договір купівлі продажу будинку за адресою: за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152 був укладений на її доньку [PERSON] З 03.06.2003 року позивачка була зареєстрована та проживала у придбаному нею будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волоколамська, 152, користувалася ним у цілому, донька, при цьому, проживала у своєму будинку за адресою: м.Запоріжжя, вул. Памірська, 149, разом із членами своєї сім»ї. Останнім часом стосунки із донькою у позивачки погіршилися до неприязні, вона не надає позивачці обіцяної допомоги, постійно її ображає, застосовує до неї насильство, погрожує помістити її у психіатричну лікарню, створює їй перешкоди у користуванні будинком. При цьому, донька стверджує, що вона, як власниця будинку, має намір позбавити її майна, яке вона придбала за власні кошти. Позивачка вважає, що при укладанні договору купівлі продажу донька, зловживаючи довірою, оформила придбаний позивачкою за власні кошти будинок у свою власність, безпідставно набула на нього право власності. Позивачка зазначає, що при укладенні договору вартість майна була визначена у гривні, проданий будинок за 25617,00 грн., а придбаний за 46640,00 грн., і тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку. У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позову, при цьому, пояснювала, що мала у власності будинок, який вирішила продати та придбати будинок, наближений до будинку доньки, на цьому наполягав й її покійний чоловік. При цьому, позивака наполягала на тому, що від продажу свого будинку нею було отримано не 25617,00 грн. а 8000,00 доларів США. В той самий день вона придбала будинок не за 46640,00 грн. а за 10000,00 доларів США, додавши 2000,00 доларів США. Тобто повністю внесла свої кошти, фактично будучи покупцем, проте, стороною договору купівлі-продажу спірного будинку стала її донька внаслідок зловживання її довірою. Мала надію на те, що донька буде її доглядати та після її смерті отримає будинок у власність. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову та зазначив, що просить розділити будинок по 1/2 частині кожній із сторін, оскільки вартість проданого та придбаного будинків, згідно договорів у гривні складає приблизно 55%. Вважає, що відлік строку звернення до суду починається з порушення права позивачки, - саме з 2015 року, коли донька стала виганяти її з будинку. Відповідачка у судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення позову, наполягала на тому, що за власні кошти придбала спірний будинок, мала власні значні заощадження, мати додала лише невелику суму, розділивши гроші від продажу свого будинку між нею та братом. Придбавши будинок, вселила у нього матір, не мала наміру позбавляти її права користування, вважає, що на дії матері впливає її брат, який має намір відібрати у неї будинок. У частину спірного будинку на цей час вселилася її донька із родиною. Походження своїх коштів пояснює великою заробітною платою, яку отримує, працюючи на ПАТ «Запоріжсталь», та від продажу квартири. Звинувачує матір у створенні конфліктів та побитті. При цьому, відповідачка зробила заяву про те, що позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки оспорюваний договір був укладений у 2003 році. Представник відповідачки у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважає, що позов не грунтується на законі. [PERSON] за власні кошти придбала спірний будинок і не чинить перешкод для проживання у ньому матері. При цьому вважає, що підставою для відмови у задоволенні позову є пропуск строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, допитавши свідків, встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з встановленого. 15.03.2003 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок №6 по пр. Шепетівському за інвентаризаційною вартістю 25617,00 грн., договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.5). У той же день 15.03.2003 року [PERSON] продала [PERSON] будинок №152 по вул. Волоколамській, за інвентаризаційною вартістю 42042,00 грн. Договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.6). У спірному будинку зареєстрована та проживає [PERSON], що вбачається з її паспорту, є інвалідом (а.с.7,8). Відповідачка [PERSON] у 2002 році придбала будинок №149 по вул.Памірській (а.с.26). Свідок [PERSON] пояснила, що спірний будинок продавала її свекруха [PERSON] позивачці за 10000,00 дол., гроші передавалися при ній, свідком підписання договору вона не була. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] не мала грошей на придбання будинку, за гроші, виручені від продажу власного будинку, його мати [PERSON] придбала спірний будинок. Свідок [PERSON] пояснила, що обізнана, що позивачка мала намір продати свій старий будинок та придбати новий і вона допомагала його обирати, відповідачка у цьому участі не брала. Позивачка посилається на те, що правочин був укладений всупереч її волі, тобто є дефектним у частині волевиявлення (ч. 3 ст. 203 ЦК України), а тому має бути визнаний недійсним у відповідності до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України, але вона не є стороною правочину, слід вважати, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, не розяснила, у чому дефект волі (обман, помилка, насильство, тяжкі обставини). Фактично позивачка просить визнати правочин недійсним у частині покупця, оскільки сплатила за майно власні гроші, проте, сама вона пояснила, що сама вирішила оформити будинок на дочку за умови, яких вона не дотрималася. Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить, зокрема, із того, що позивачка просить визнати договір недійсним частково та визнати право власності за сторонами у рівних частках, проте, судом не встановлено з матеріалів справи та пояснень сторін та свідків, що сторони домовлялися про спільну часткову власність на спірне майно та досягли про це згоди. Приблизна відсоткова різниця між проданим та придбаним майном не може бути підставою для штучного розподілу у заявлений спосіб та визнання права власності по 1/2 на кожну із сторін. Суд не застосовує приписи ст. 257 ЦК України, оскільки не встановив порушення прав позивачки в межах заявленого позову. Визнання договору недійсним у цілому може бути предметом окремого позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed