Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 22 жовтня 2019 року із позовом про визнання права користування житловим приміщенням та вселення. В обґрунтування вимог про вселення та визнання права користування житловим приміщенням вказувала, що з 9 серпня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивачка переїхала проживати за місцем мешкання чоловіка по [ADDRESS] . У вказаного подружжя [INFO] народився син, [PERSON] , після народження якого родина позивачки продовжувала мешкати по [ADDRESS] . Спору між подружжя щодо місця проживання їх спільного сина, [PERSON] , не було. З моменту народження син мешкав по [ADDRESS] . Однак 1 квітня 2018 року [PERSON] загинув у ДТП, після смерті якого позивачка разом з сином [PERSON] залишились проживати у спірній квартирі, оскільки вселилися туди за згодою чоловіка і його матері, відповідачки, тому вважала, що вона із своїм сином придбали право користування даним житловим приміщенням. Натомість на початку червня 2019 року, повернувшись додому, що по [ADDRESS] , виявила, що в квартирі були змінені замки, де залишились особисті речі позивачки та її сина. [PERSON] підтвердила, що саме вона замки у квартирі змінила, відмовившись віддати особисті речі позивачки та її дитини. Передати нові ключі від квартири [PERSON] також відмовилась. Вважала, що відповідачка самовільно без відома позивачки позбавила житла та майна [PERSON] та її дитину. Оскільки позивачка набула право користування [ADDRESS] , то просила суд визнати за нею та її сином, [PERSON] , право користування таким житловим приміщенням із вселенням їх до спірної квартири. В подальшому позовні вимоги [PERSON] були розширені, на підставі чого нею був 13 травня 2020 року поданий суду вказаний позов, обґрунтовуючи який позивачка також посилалась на те, що Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради 25 червня 2018 року [PERSON] видано свідоцтво на право власності на [ADDRESS] на підставі наказу № 51258/н від 25 червня 2019 року. При цьому визначальною умовою для участі особи у приватизації житлового приміщення вважала факт постійного мешкання у квартирі, а не факт реєстрації у зазначеній квартирі. Отже, вважала, що свідоцтво про право власності на житло та наказ, на підставі якого воно було видане [PERSON] , є недійними, оскільки у приватизації спірної квартири також мала приймати участь позивачка та її малолітня дитина як особи, які постійно мешкали у спірному житловому приміщенні. Враховуючи викладене, також оскаржує рішення державного реєстратора від 19 липня 2018 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру, оскільки житлові права позивачки та її малолітньої дитини були порушені. На підставі переліченого просила суд визнати недійсним та скасувати наказ Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 25 червня 2018 року про передачу у власність [PERSON] [ADDRESS] , визнати недійсним свідоцтво на право власності від 25 червня 2018 року [PERSON] на таку квартиру, визнати недійсним та скасувати рішення й запис про державну реєстрацію прав від 19 липня 2018 року на спірну квартиру за [PERSON] . Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами від [PERSON] надійшов письмовий відзив, в якому остання, вважаючи заявлені вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зазначала, що дійсно з серпня 2014 року, після одруження син відповідачки, [PERSON] , разом з позивачкою стали проживати із нею в [ADDRESS] , а після народження її онука, [PERSON] , то він також став проживати із ними разом. Натомість позивачка не забажала реєструвати [PERSON] в спірній квартирі, тому зареєструвала свого сина за місцем своєї реєстрації в [ADDRESS] . Зазначала, що 2 квітня 2018 року, наступного дня після загибелі [PERSON] , позивачка добровільно, не повідомивши відповідачку, переїхала разом з малолітнім [PERSON] проживати до своїх батьків. В період з 2 квітня 2018 року по 5 квітня 2018 року позивачка вивезла зі спірної квартири всі свої речі та речі, придбані разом з покійним [PERSON] , а також речі малолітнього [PERSON] до [ADDRESS] , куди вона переїхала проживати разом із сином [PERSON] . [INFO] відбулось поховання померлого сина відповідачки. Отже, з 2 квітня 2018 року по теперішній час позивачка зі своїм сином, [PERSON] , мешкають по [ADDRESS] . Вважала безпідставними та недоведеними посилання позивачки на те, що після смерті [PERSON] позивачка ніби продовжила мешкати до червня 2019 року в [ADDRESS] . Оскільки позивачка добровільно покинула спірну квартиру, то таке жиле приміщення не зберігається за нею та її сином понад шість місяців за ст. 71 ЖК. Вважала, що позивачка разом з її сином, [PERSON] , втратила право користування [ADDRESS] . Додавала, що 25 червня 2018 року [ADDRESS] була приватизована відповідачкою у приватну власність. Зазначала також, що долучені позивачкою до позову докази, вже були використані при ухваленні рішення Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя від 12 вересня 2018 року, а нових доказів у період з червня 2018 року до 22 жовтня 2019 року, тобто на момент подачі позову, з боку позивачки суду не надавалось. Таким чином просила відмовити у позові [PERSON] повністю. Від представника Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, [PERSON] , надійшов письмовий відзив, де остання, не погоджуючись із доводами позивачки, вказувала суду, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню за наступними підставами. Так право користування [ADDRESS] виникло у [PERSON] на підставі ордеру № 1337 від 8 липня 1983 року. Внаслідок одруження останнього із [PERSON] відповідно до наказу ЖКП «Азовжитлокомплекс» № 189 від 3 серпня 2005 року та через виписку наймача [PERSON] договір найму на таке житло було переоформлено на [PERSON] . За інформацією з реєстру територіальної громади міста Маріуполь у [ADDRESS] мешканцями були [PERSON] з 13 квітня 1984 р., [PERSON] , знятий з реєстрації 14 червня 2007 р. та [PERSON] , знятий з реєстрації 10 квітня 2018 р. Також у заяві на приватизацію [ADDRESS] в якості власника та єдиного мешканця житла зазначено [PERSON] , що підтверджується відомостями ЖКП «Азовжитлокомплекс». З огляду на перелічене [PERSON] ніколи не була членом сім`ї відповідачки, згода якої була б необхідна для приватизації в розумінні закону. Таким чином, розглянувши надані відповідачкою документи, з урахуванням положень закону Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради не вбачав підстав для відмови [PERSON] у приватизації [ADDRESS] , тому було видано наказ № 21258/н від 25 червня 2018 року, на підставі якого [PERSON] видано свідоцтво про право власності на [ADDRESS] . Додавала, що право на житло позивачки та її сина не порушено, оскільки за відомостями з реєстру територіальної громади міста Маріуполя [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] разом із [PERSON] . Тому на момент розгляду питання про приватизацію спірного житла [PERSON] факт проживання [PERSON] у [ADDRESS] нічим не підтверджується, тому немає жодних підстав для вимог позивачки щодо її права на приватизацію. Отже, на підставі викладеного просила суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним та скасування наказу від 25 червня 2018 року № 51258/н та свідоцтва про права власності від 25 червня 2018 року відмовити. Позивачка, [PERSON] , в судовому засіданні надала письмові пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві до суду. При цьому вказувала, що питання про реєстрацію у спірному житлі не виникало, наполягаючи, що після смерті свого чоловіка вона та малолітній син залишились мешкати у [ADDRESS] , на підставі чого набули право користування таким житлом зі згоди свого чоловіка та відповідачки. Додавала, що через її не проживання за місцем своєї реєстрації у 2018 році судом було прийнято рішення за позовом її матері про визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування [ADDRESS] . Вказаним рішенням встановлено факт не проживання позивачки із сином по [ADDRESS] . Після неправомірного позбавлення позивачки та її сина права на користування [ADDRESS] , вона була вимушена повернутись до своєї матері в [ADDRESS] , куди їй було частково привезено та повернуто її майно зі спірної квартири. Однак інша частина майна позивачки залишилась у [ADDRESS] . На теперішній час вона із сином мешкає в орендованій квартирі. Просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивачки, адвокат Алексєєнко В. О., підтримуючи доводи [PERSON] , вказував, що рішення про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] по [ADDRESS] було прийнято подружжям позивачки та [PERSON] , хоча фактично всі члени такої родини [PERSON] мешкали по [ADDRESS] , навіть після смерті [PERSON] . Просив задовольнити позов повністю. Відповідачка, [PERSON] , не визнаючи вимоги [PERSON] , вказувала, що спірну квартиру було отримано на підставі ордеру на її родину, що складалась з неї, чоловіка та доньки. Згодом у такому житлі було зареєстровано сина, [PERSON] . З часом були зняті з реєстрації її чоловік, донька та внаслідок смерті [INFO] син, [PERSON] . Зазначала, що після одруження її сина на позивачці та народження у них сина, [PERSON] , подружжя [PERSON] дійсно деякий час мешкало у спірній квартирі, де також жила вона із своєю донькою та дитиною її доньки. Фактично утриманням вказаного житла займалась вона самостійно. Оскільки позивачка із своєї родиною у спірній квартирі мешкала не постійно, то розмов про її реєстрацію у такому житлі не виникало взагалі. Натомість відповідачка мешкає у такому житлі постійно з 1980 років. Стверджувала, що [PERSON] із малолітнім [PERSON] з 2 квітня 2018 року по теперішній час у [ADDRESS] не мешкають, бо добровільно виїхали звідти після смерті [PERSON] . Просила відмовити у позові повністю. Представник відповідачки, адвокат Моргунов С. В., погоджуючись із доводами [PERSON] , зазначав, що письмової згоди відповідачки та [PERSON] на проживання у житлі по [ADDRESS] позивачка не отримувала. Зазначав, що після смерті сина [PERSON] позивачка одразу покинула із сином спірну квартиру добровільно, забравши всі свої речі. При цьому позов про нібито порушені її права [PERSON] подала лише у жовтні 2019 року, тобто втративши вже право на вселення до такого житла. Зазначав, що через відсутність реєстрації місці проживання позивачки у спірній квартирі остання не набула прав на користування таким житлом. Таким самим чином не виникло право малолітнього [PERSON] на проживання по [ADDRESS] . Просив відмовити у позові повністю. Представник Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, [PERSON] , підтримуючи свій відзив, вказувала, що при вирішені питання приватизації [ADDRESS] Департаменту по роботі з активами не було порушено вимоги закону, оскільки [PERSON] була зареєстрованою та мешкала одна у спірному житлі. Зазначала, що [PERSON] про порушення свого права користування такою квартирою не зверталась до компетентних органів та суду ані до моменту смерті свого чоловіка, ані після 1 квітня 2018 року. Отже, вона не довела в суді, що набула разом із малолітнім сином права на користування [ADDRESS] , що там залишились її речі та що їй був наданий дозвіл зареєстрованих членів родини на її проживання у такому житловому приміщенні. Просила суд відмовити у позові. Представник третьої особи, Мамаєва С. В. , надала суду заяву з проханням провести розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради. Суд зазначає, що 19 листопада 2020 року від адвоката Алексєєнко В. О. надійшло клопотання з проханням черговий раз відкласти розгляд справи, призначений на 19 листопада 2020 року об 13-00 год. Суд зауважує, що заява представника позивача, Алексєєнко В. О. , про відкладення розгляду справи є повторною, тобто другою поспіль, а також загалом дев`ятою заявою такого представника позивача про відкладення розгляду даної справи (т. 1, а. с. 26, 54, 60, 79, 128, 177; т. 2, а. с. 13, 40, 44). Натомість суд встановив, що позивач та її представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, призначений судом на 17 листопада 2020 року об 13-00 год. та на 19 листопада 2020 року об 13-00 год., про що свідчать розписки [PERSON] та Алексєєнко В. О. (т. 2, а. с. 38, 42). При цьому доказів поважності неявки до суду як 17 листопада 2020 року, так й 19 листопада 2020 року представником [PERSON] , яка заявляла в судовому засіданні прохання проводити подальший розгляд справи за її відсутності у присутності її представника, адвокатом Алексєєнко В. О. суду не було надано. Суд також зазначає, що протокольною ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року було задоволено клопотання сторони позивачів та визначено, що явка позивачки, [PERSON] , в судове засідання по справі не є обов`язковою. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. З огляду на викладене суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд звертає увагу на те, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. На підставі наведеного суд зауважує, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] за клопотанням її представника. Алексєєнко В. О. , через повторну неявку позивача та його представника в суді були відсутні. Суд при цьому зауважує, що хоча матеріали справи не містять заяв від адвоката Алексєєнко В. О. та позивачки [PERSON] про можливість провести розгляд справи за їх відсутності, однак суд зазначає, що інтересу до вирішення поданої позовної заяви сторона позивачів не втратила, надавши свої докази та пояснення по справі, в тому числі письмові, та зважаючи також на постанову від 27 серпня 2020 року Донецького апеляційного суду, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову [PERSON] без розгляду. Отже, на підставі переліченого суд дійшов переконання про можливість провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, Алексєєнко В. О . Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом було встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1921, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16 червня 1983 року, після чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 107). Згідно із ордером № 1337 від 8 липня 1983 року відповідно до рішення виконкому Жданівської міської ради від 6 липня 1983 року № 27 вбачається, що [ADDRESS] була надана [PERSON] та членам його родини, дружині [PERSON] та доньці [PERSON] (а. с. 117). Відповідно до наказу ЖКП «Азовжитлокомплекс» № 189 від 3 серпня 2005 року [PERSON] стала наймачем [ADDRESS] внаслідок вибуття [PERSON] (а. с. 105). Також відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 328, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 9 серпня 2014 року, після чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 7). Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 13 березня 2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 215, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8). З відповіді КДНЗ «Ясла-садок № 56 «Капітошка» Маріупольської міської ради Донецької області» від 25 травня 2018 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відвідує вказаний заклад з 19 квітня 2017 року. В заяві [PERSON] від 18 квітня 2017 року про прийняття його дитини до такого дошкільного закладу адреса проживання малолітнього [PERSON] була вказана: [ADDRESS] , де дитина мешкала з обома батьками (а. с. 10, 11). На підставі відповіді КЗ Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6 м. Маріуполя» від 25 травня 2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , мешкає з дня народження в [ADDRESS] , на яку був останній виклик педіатра 1 квітня 2018 року (а. с. 14). Відповідно свідоцтва про смерть, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 574, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 29 років (а. с. 9). За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 10 квітня 2018 року вбачається, що [PERSON] був знятий 10 квітня 2018 року з реєстрації з [ADDRESS] внаслідок смерті [INFO] (а. с. 106). За заявою від 20 червня 2018 року [PERSON] , як наймач житла, просила передати їй в приватну власність трикімнатну [ADDRESS] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а. с. 104, 108-112). На підставі довідки про склад родини ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 20 червня 2018 року вбачається, що у [ADDRESS] постійно мешкає та має право на приватизацію лише [PERSON] (а. с. 113). Відповідно до копію особового рахунку на [ADDRESS] вбачається, що у такому житловому приміщенні зареєстрована наймач [PERSON] з 1984 року, а також були зареєстровані чоловік наймача [PERSON] з 1983 року по 2005 рік, донька наймача [PERSON] з 1984 року по 2005 рік, син наймача [PERSON] з 1988 року по 10 квітня 2018 року, що підтверджується інформацією з реєстру територіальної громади міста Маріуполя від 18 травня 2020 року (а. с. 118, 139). За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 25 листопада 2019 року та на підставі акту КСН «Маркохім» від 28 листопада 2019 року, складеного за свідченням сусідів, вбачається, що у [ADDRESS] зареєстрована та фактично мешкає лише [PERSON] (а. с. 42, 43). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] є власником [ADDRESS] на підставі наказу від 25 червня 2018 року № 51258/н директора Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про приватизацію [ADDRESS] , що також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 травня 2020 року (а. с. 41, 96-97, 144). Суд натомість зазначає, що за актами від 29 травня 2018 року та від 27 червня 2018 року, складених секретарем та головою КСН «Азовець», вбачається, що зі слів сусідів [PERSON] , 1990 р. н., та її син [PERSON] , 2015 р. н., в [ADDRESS] не мешкали з 2014 року по момент складення таких актів (а. с. 12, 13). На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 вересня 2018 року [PERSON] та [PERSON] , 2015 р. н., були визнані такими, що втратили право користування [ADDRESS] (а. с. 15-16). З огляду на викладене суд звертає увагу на те, що доказів звернення до суду із заявою про виправлення описки у такому рішенні суду від 12 вересня 2018 року або відомостей про його виконання матеріали справи не містять. Навпаки, в судовому засіданні було підтверджено, що [PERSON] та її син [PERSON] залишаються зареєстрованими по [ADDRESS] до теперішнього часу. Так на підставі відповіді КЗ Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5 м. Маріуполя» від 20 січня 2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з дня народження спостерігається в амбулаторії № 7 вказаного закладу та мешкав до 1 квітня 2018 року в [ADDRESS] , що підтверджується викликами лікаря на таку адресу. В той же час з 1 квітня 2018 року мати з дитиною відвідує лікарню амбулаторно, тому адреса проживання дитини зазначалась саме зі слів [PERSON] , яка вказувала [ADDRESS] (а. с. 70). З відповіді КДНЗ «Ясла-садок № 124 «Струмочок» Маріупольської міської ради Донецької області» від 27 листопада 2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відвідує вказаний заклад з 1 липня 2019 року. В заяві [PERSON] про прийняття її дитини до такого дошкільного закладу адреса проживання малолітнього [PERSON] була вказана: [ADDRESS] , що відповідає реєстрації місця проживання матері дитини (а. с. 44). Також за інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 16 січня 2020 року та від 18 березня 2020 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , 2015 р. н., зареєстровані в [ADDRESS] по теперішній час (а. с. 71, 82). Крім цього згідно із інформацією з реєстру територіальної громади міста Маріуполя від 18 травня 2020 року вбачається, що по [ADDRESS] зареєстровані, зокрема, [PERSON] з [PERSON] , 2015 р. н., з 2007 року та з 2015 року відповідно по теперішній час (а. с. 140). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказувала, що вона є сусідкою [PERSON] , бо мешкає постійно з 1987 року у [ADDRESS] , квартира якої розташована саме під квартирою [ADDRESS] , де мешкає одна відповідачка. Стверджувала, що у [ADDRESS] мешкала родина [PERSON] , до якої входили чоловік останньої та її син, [PERSON] , та донька, [PERSON] . В подальшому чоловік та син [PERSON] померли, а донька стала проживати за іншою адресою. Вказувала, що після одруження сина відповідачки він із своєю дружиною, а потім із спільним малолітнім сином мешкали в [ADDRESS] . Натомість коли [PERSON] помер [INFO] , то з того часу його дружина [PERSON] із малолітнім сином у [ADDRESS] більше не живуть, бо вона її ніколи більше у такому будинку не бачила та не чула. Свідок [PERSON] зазначала суду, що вона з 1980 років мешкає у [ADDRESS] , будучи сусідкою із [PERSON] , яка у [ADDRESS] такого будинку мешкає одна. Згадувала, що до цього у [ADDRESS] мешкав чоловік відповідачки, який помер 2007 року , донька, яка переїхала у інше місце проживання, а також син, який помер [INFO] . Додавала, що коли був живий син [PERSON] , то у [ADDRESS] також мешкала його дружина, [PERSON] , із малолітнім сином. Натомість з квітня 2018 року ані [PERSON] , ані її дитину вона більше у будинку [ADDRESS] не бачила. Вказувала, що бачила, як через декілька днів після смерті сина [PERSON] , дружина останнього з речами виїхала з [ADDRESS] . Також підтверджувала, що вона разом із сусідом [PERSON] була присутньою при складанні акту 28 листопада 2019 року щодо фактичного проживання [PERSON] у [ADDRESS] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що є донькою [PERSON] та була сестрою загиблого брата, [PERSON] , який помер [INFO] в ДТП. Вказувала, що у [ADDRESS] , яка була надана її батькам за ордером, вона мешкала до 2007 року, після чого одружилась та переїхала на інше місце проживання, де наразі вона зареєстрована. Батько її натомість помер у 2007 році. Зазначала, що після свого розлучення вона із донькою повернулась до своєї матері, тобто до спірної квартири у 2009 році, де проживала до моменту народження у брата, [PERSON] , сина [PERSON] в березні 2015 року. Зазначала, що після одруження брата із [PERSON] у серпні 2014 року позивачка почала мешкати у [ADDRESS] . Також після народження сина позивачки [PERSON] проживав за цією ж адресою. Натомість стверджувала, що через скандали із братом [PERSON] із своїм сином не завжди проживали у спірному житлі, бо деякий час мешкали у матері позивачки по [ADDRESS] . Додавала, що розмов її матері із позивачкою не було щодо проживання [PERSON] у [ADDRESS] . Запевнювала при цьому суд, що після смерті [PERSON] позивачка добровільно зібрала усі свої речі та виїхала з [ADDRESS] , переїхавши разом із сином, [PERSON] , до місця своєї реєстрації. Вказувала, що після 1 квітня 2018 року [PERSON] не жила жодного дня у спірній квартирі. Додавала, що у [ADDRESS] не залишилось ані речей позивачки, ані речей, спільно набутих [PERSON] із [PERSON] . Оскільки у спірному житлі залишись ходунки та стілець для годування [PERSON] , то вона у травні 2018 року ці речі племінника привезла додому до позивачки, де вона із сином мешкає, тобто по [ADDRESS] . Після того вона у липні 2018 року навідувалась додому до свого племінника, де бачила, що позивачка із сином [PERSON] мешкають по [ADDRESS] , бо там маються усі необхідні для виховання племінника речі. Тому вважає, що позивачка постійно мешкає з квітня 2018 року по теперішній час саме по [ADDRESS] . Суд зазначає, що за ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР (далі - ЖК) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. За ч. 1 ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Натомість суд встановив, що за дослідженими по справі доказами не було доведено, що [PERSON] , як наймач [ADDRESS] , зареєстрована на момент проживання у спірному житлі позивачки та її сина, [PERSON] , надавала в установленому порядку письмову згоду на вселення в таке житлове приміщення [PERSON] . Крім того, маючи можливість за ст. 65 ЖК на вселення до [PERSON] його сина, [PERSON] , без письмової згоди інших зареєстрованих у [ADDRESS] осіб, батьками малолітнього [PERSON] було прийнято рішення про реєстрацію місця проживання дитини саме за місцем реєстрації позивачки. На підставі ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Суд зазначає, що [PERSON] не набула прав члена сім`ї наймача, оскільки не довела у суді, що вона не тільки постійно проживала разом із [PERSON] у [ADDRESS] з 2014 року по 1 квітня 2018 рік, а й також вела із нею спільне господарство, що вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, що є умовами набуття права на користування спірним житлом. Отже, суд констатує, що [PERSON] та її малолітній син, [PERSON] , не були членами родини [PERSON] в розумінні ст. 3 СК та ст. 64 ЖК України, оскільки позивачкою не було доведено ведення нею спільного господарства із наймачем спірної квартири, [PERSON] . Згідно із ст. 160 СК місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд звертає увагу на те, що малолітній [PERSON] був членом родини свого батька, однак не був членом родини [PERSON] , оскільки в судовому засіданні не було доведено стороною позивачів підстав, передбачених ст. 64 ЖК та ст. 3 СК. Отже, малолітній [PERSON] мав би право користуватися займаним ним спірним житловим приміщенням в разі виконання умов, передбачених ст. 65 ЖК. Натомість в судовому засіданні не було доведено, що [PERSON] , як наймач [ADDRESS] , надала в установленому порядку письмову згоду на вселення в таке житлове приміщення малолітнього [PERSON] . В той же час суд зазначає, що місце проживання малолітнього [PERSON] було визначено його батьками саме по [ADDRESS] . Суд зауважує, що обов`язок щодо забезпечення належних умов для проживання покладається саме на батьків дитини, з огляду на що такий обов`язок не можна перекладати на інших осіб в разі наявності у дитини батьків чи одного з них. Суд також зазначає, що у малолітнього [PERSON] наразі мається у наявності інше житло, належне на праві користування, [ADDRESS] , де дитина до теперішнього часу зареєстрована разом із своєю матір`ю. За ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Судом було встановлено, що родина [PERSON] та [PERSON] мешкали разом по [ADDRESS] , з якими згодом після народження почав мешкати їх син, [PERSON] , 2015 р. н., аж до смерті [INFO] [PERSON] , де відповідно до закону й було місце проживання такої малолітньої дитини. Натомість суд зазначає, що місце проживання дитини не дорівнює її праву користування таким житловим приміщенням на постійній основі. Суд крім того зазначає, що зібрані по справі докази вказують, що після смерті [PERSON] , зареєстрованого по [ADDRESS] члена родини наймача [PERSON] , ані позивачка, ані її малолітній син не продовжили проживати в спірному житловому приміщенні, добровільно переселившись до іншого житла. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Аналогічним чином Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок, за яким вбачається, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, зокрема: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. При цьому суд зазначає, що за змістом ст. 98, 99 ЖК наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). При цьому тимчасові жильці на вимогу наймача зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, оскільки тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Таким чином суд встановив на підставі аналізу зібраних доказів, що письмової згоди на вселення [PERSON] та її сина [PERSON] у [ADDRESS] не було, вони були та є прописаними по [ADDRESS] та спільного господарства із [PERSON] не вели. Отже, спірне житлове приміщення не було постійним місцем їх проживання в розумінні ЖК, оскільки незалежно від тривалості проживання у [ADDRESS] права на займане жиле приміщення ані [PERSON] , ані її син [PERSON] , не набули, оскільки були тимчасовими жильцями. Оскільки [PERSON] не набула права користування спірним житлом, то й її малолітній син, [PERSON] , не набув таких прав, оскільки після смерті [PERSON] дитина залишилась мешкати разом із своєю матір`ю, яка у свою чергу добровільно покинула [ADDRESS] . Таким чином суд дійшов переконання, що ані [PERSON] , ані її малолітній син, [PERSON] , не набули права користування на постійній основі жилим приміщенням по [ADDRESS] . Також суд зазначає, що відомості про те, що [PERSON] з її сином не була зареєстрована в спірній квартирі незаконно та що вона взагалі ставила таке питання в матеріалах справи відсутні. Не надані такі докази й стороною позивачів. За таких обставин суд вважає, що позивачка не дотримала вимог, передбачених ст. 64, 65 ЖК, при вселенні в спірну квартиру, оскільки факт спільного проживання позивачки в спірній квартирі із [PERSON] , членом родини наймача такого житла, не свідчить про дотримання [PERSON] передбачених законом умов при вселенні в таку квартиру для набуття нею та її сином права користування таким житлом. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 199/10302/14-ц. Таким чином наявність у [PERSON] та її малолітнього сина, [PERSON] , іншого зареєстрованого за ними житлового приміщення є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права користування спірною квартирою без згоди наймача, [PERSON] , яка при вселенні позивачки із малолітньою дитиною письмової згоди у передбаченому законом порядку на їх реєстрацію не давала. Доводи представника позивача про те, що фактично для визнання права на проживання у житловому приміщенні пріоритетне значення має сам факт проживання в ньому, не заслуговують на увагу, оскільки визнання права проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання, проти чого відповідачка категорично заперечує. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц. Таким чином, оскільки позивачка переїхала на проживання у спірну квартиру, де також мешкав після народження її син, [PERSON] , саме на підставі одруження [PERSON] із [PERSON] , як тимчасові жильці, а не на постійне проживання як член сім`ї наймача, [PERSON] , та враховуючи, що позивачка зберігала за собою право на житло у [ADDRESS] , то суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог в частині визнання за [PERSON] та її малолітнім сином права користування [ADDRESS] . На підставі переліченого вимоги [PERSON] про вселення, як безпідставні, також задоволенню не підлягають. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 травня 2020 року по справі № 552/1146/17. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Аналогічні норми наведені у п. 4 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16 грудня 2009 року № 396. Відповідно до змісту п. 17, 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), у власність громадян» громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. З аналізу наведених норм вбачається, що оскільки передача квартир здійснюється громадянам у власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), то такий факт повинен підтверджуватись реєстрацією осіб за таким місцем проживання, яка саме й пов`язується з підтвердженням факту постійного проживання за певною адресою. При цьому суд звертає увагу на те, що ані [PERSON] , ані малолітній [PERSON] не набули у передбаченому законом порядку права на користування [ADDRESS] , маючи зареєстроване місце проживання за іншою адресою, внаслідок чого доводи представника позивача щодо необхідності врахування їх прав при приватизації спірної квартири суд не бере до уваги. Натомість судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не були зареєстровані у [ADDRESS] на момент вирішення питання приватизації такої квартири [PERSON] , тому вони не можуть відноситися й до тимчасово відсутніх осіб, за якими зберігається право на таке житло. Отже, доводи позивача про те, що право на приватизацію житла виникає не тільки у осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні, а й у осіб які постійно там мешкають, не ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином в судовому засіданні було підтверджено законність проведеної приватизації [ADDRESS] , внаслідок чого відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] про визнання недійсними наказу про приватизацію, свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого на підставі такого наказу, як й підстав для скасування реєстрації права власності [PERSON] на таку нерухомість. Згідно зі ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» рішення від 2 грудня 2010 року). На підставі переліченого суд з урахуванням практики ЄСПЛ та встановлених обставин справи, підтверджених наявними у ній доказами, дійшов висновку про відсутність порушення права на житло [PERSON] та її сина, гарантованих ст. 8 Конвенції, оскільки як збереження за вдовою та її дитиною права користування житлом внаслідок смерті члена наймача житлового приміщення, яке було закріплене саме за [PERSON] , членом родини якої ані позивачка, ані її малолтіній син не є, так й обов`язку держави забезпечити позивачку та її дитину таким житлом - законами України не передбачено, оскільки [PERSON] та її малолітній син не набули права користування [ADDRESS] , тому не мали й об`єктивних підстав очікувати забезпечення їх цим житлом. Суд при цьому взяв до уваги принцип пропорційності, баланс інтересів позивачки та її малолітнього сина, які постійно зареєстровані по [ADDRESS] по теперішній час, на підставі чого саме вказане житло є їх постійним місцем проживання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 199/10302/14-ц.

Outcome: dismissed