Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. Позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.10.2008 року. До 2019 року відповідач перебував з позивачкою у зареєстрованому шлюбі та проживав у вищевказаній квартирі та після розірвання шлюбу відповідач залишив своє зареєстроване місце проживання, проте з місця реєстрацій знятий не був. Відповідач не проживає за зареєстрованою адресою понад один рік, проте зареєстроване місце проживання відповідача за вищевказаною адресою позбавляє позивачку право на вільне розпоряджання своїм майном. З цих підстав, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . 27.05.2021 року представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав в повному обсязі, проте заперечував проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу та судового збору. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проте заперечував проти розподілу судових витрат, запропонованих позивачкою. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.10.2008 року. Станом на 23.02.2021 року в даній квартирі зареєстровані позивачка, її син [PERSON] та відповідач. Відповідач є колишнім чоловіком позивачки, шлюб з яким розірвано 23.02.2021 року. Починаючи з 2019 року відповідач виїхав за межі території України та в спірній квартирі не проживає. Ці обставини визнаються відповідачем, а тому в силу положень ст.. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Враховуючи визнання позову відповідачем, те, що відповідач в спірній квартирі не проживає понад один рік суд вважає, що [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] , що свідчить про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення судом. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 28.02.2021 року, згідно п. 3.1, 3.2 якого вартість послуг з надання професійної правничої допомоги визначена у розмірі 10 000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Застосовуючи зазначені стандарти в даній справі, враховуючи те, що відповідачем обґрунтовано не співмірність понесених витрат та заявлено клопотання про їх зменшення, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача 2 000 грн в рахунок оплати наданих послуг з професійної правничої допомоги. Щодо витрат позивачки на переклад документів в бюро перекладів, суд зазначає наступне. Матеріали справи містять квитанцію № 106387 від 15.03.2021 року, згідно якої позивачкою сплачено 1 634 грн в рахунок оплати робіт перекладача щодо перекладу документів. Враховуючи визнання позову відповідачем, оцінивши доводи відповідача щодо недоцільності здійснення перекладу деяких документів, відсутність у них доказів щодо предмету доказування, а також того, що підстав для виконання термінового перекладу не встановлено, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивачки 367 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з перекладом документів. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає правильним повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позовуу розмірі 454 грн. На підставі ст. ст. 72, 150 ЖК УРСР,

Outcome: approved