Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою вказуючи, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який уклали 16.11.2013 року. Шлюб зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Донецькій області за актовим записом № 68. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач і який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини припинені через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя. Вважає, що шлюб розпався остаточно та сім`ю вже не зберегти. Також зазначає, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач є здоровим та працездатним чоловіком, як їй відомо, він працює у 61 воєнному мобільному госпіталі в м. Маріуполь, а тому може сплачувати аліменти. Просить розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2020 року та до повноліття дитини. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 25.02.2020 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подано. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що на задоволенні позову наполягає та просить справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду письмову заяву, в якій позов визнав частково, а саме не заперечував проти розірвання шлюбу. Проте, не згоден з розміром аліментів, оскільки він має 3 групу інвалідності в зв`язку з проблемами зі здоров`ям та довічним лікуванням. Також, просив справу розглянути без його участі. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у відсутність не з`явившихся сторін. Розглянувши письмові заяви позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 16.11.2013 року сторони зареєстрували шлюб 16.11.2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 68. Позивачка та відповідач є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.05.2014 року. Згідно паспортних даних місцем проживання позивачки зазначено [ADDRESS] . Відповідно до відомостей Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області № 02-26/122 від 24.02.2020 року зареєстрованим місцем проживання відповідача є [ADDRESS] . Згідно довідки виконкому Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області № 0289 від 11.02.2020 року позивачка проживає разом з неповнолітнім сином [PERSON] , 2014 року народження. Згідно ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України визначені підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, зокрема ч.1 цієї статті передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Також ч.2 передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд вважає доведеними доводи позивачки, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, але шлюбні відносини фактично припинені, разом не проживають, спільне господарство не ведеться, а тому враховуючи, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, про примирення не заявляють, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому її права підлягають судовому захисту в зв`язку з чим шлюб необхідно розірвати, а позов в цій частині задовольнити. Також, відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно ч.3 ст. 181 ЦПК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно правового змісту ст. 182 Сімейного Кодексу України судом при визначенні розміру аліментів враховується: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини . Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Таким чином, суд вважає доведеним, що сторони є батьками неповнолітньої дитини, яка мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а позивачка потребує матеріальної допомоги з боку чоловіка, і останній, як встановлено судом може надавати таку допомогу, так як доказів протилежного суду не представлено, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, задовольнивши позов і в цій частині. Між іншим слід зазначити, що суд не бере до уваги ствердження відповідача, що він не має можливості сплачувати аліменти, оскільки є інвалідом ІІІ групи та потребує постійного лікування, оскільки зазначені обставини не є підставою для звільнення останнього від утримання дитини та сплати аліментів в розмірі про який заявляє позивачка. Також, слід зазначити, що відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин, утримання неповнолітніх дітей є обов`язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька або матір в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Щодо розподілу наявних судових витрат по справі у виді судового збору, що сплатила позивачка при подачі позову слід зазначити наступне. Так, відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, відповідно положень ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, на підставі ст.ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи, що позивачка при зверненні до суду понесла судові витрати, а саме сплатила судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у вірному розмірі 840,80 грн., а відповідач до початку розгляду справи по сутіпозовну вимогу про розірвання шлюбу визнав, в зв`язку з чим позовні вимоги позивачки були задоволенні у повному обсязі, суд вважає, що позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при подані позову судового збору в сумі 420,40 грн., а решту суми судового збору в розмірі 420,40 грн. слід стягнути з відповідача на її користь. Крім цього, враховуючи, що позивачка при зверненні до суду з вимогою про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору, відповідач заперечив позов в цій частині і позов задоволено у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved