Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги по підставам вказаним у позовній заяві та просить суд постановити рішення, яким припинити [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] шляхом присудження їй - [PERSON] виплатити відповідачеві грошової компенсації за 1/2 частину спільного житлового будинку у розмірі 53296 грн. та стягнути з Відповідача - [PERSON] витрати по справі, а саме судового збору в сумі 532 грн. 36 коп. та 800 грн. за експертну оцінку житлового будинку. Відповідач в судовому засіданні просив залишити позов без задоволення по підставам вказаних у письмових запереченнях на позов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила залишити позов без задоволення по підставам вказаних у письмових запереченнях на позов. Суд, вислухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги не обґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.06.2004 року і по 16.12.2013 року. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06.12.2013 року їх шлюб був розірваний, 17.12.2013 року зазначене рішення суду набрало законної сили. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON] [INFO]. У листопаді 2012 року сторони припинили сумісне життя, і позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на її користь та утримання дітей. Відповідач у своєму запереченні на позов зазначає, що позивачка почала перешкоджати йому користуватися житлом та спільно нажитим майном, почала виживати його з дому, наговорювати дитям про батька різні погані видумки з єдиною метою настращати дітей та налаштувати дітей проти нього. Також позивачка потребувала, щоб відповідач залишив житловий будинок і пішов геть, щоб не перешкоджав їй влаштовувати її особисте життя з іншим чоловіком, проти чого відповідач категорично заперечував. Також було встановлено, що відповідач не має наміру залишати своїх дітей, і іншого житла у нього немає, в зв'язку з чим він був змушений звернутися до суду з заявою про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12.03.2013 року мій позов був задоволений , і за мною було визнано право власності на ? частину зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами. Як стверджував позивач в судовому засіданні та своєму запереченні на позов, після ухвалення зазначеного рішення від 12.03.2013 року позивач почала навмисно залякувати дітей, стверджуючи, що відповідач нібито створює загрозу їх життю. В зв'язку з тим, що у відповідача немає іншого житла, він запропонував позивачці добровільно розділити їхнє сумісне майно, у тому числі і житловий будинок [ADDRESS]. Як один із варіантів, відповідач запропонував позивачці придбати йому однокімнатну квартиру, і таким чином залишити позивачці з дітьми в користування вказаний житловий будинок з надвірними спорудами. Вартість вказаного житлового будинку складає 180032 грн. Як зазначає відповідач у своєму запереченні на позов, вартість однокімнатної квартири в м. Орджонікідзе складає приблизно від 20 тис. грн. до 40 тис. грн., а розмір його частки у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами у грошовому відношенні складає 90016 грн. Тобто він просив позивачку виділити йому частину зі спільного майна в декілька разів меншу його частки в вказаному житловому будинку та у спільному майні подружжя, на що позивачка не погодилася. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12.02.2013 року на підставі висновку фахівця вже була встановлена дійсна вартість житлового будинку сторін у сумі 180032 грн. Однак позивач звернулась до фахівця, який надав висновок про оцінку житлового будинку сторін за заниженою вартістю у сумі тільки 106592 грн., що в 1,8 рази менш, тієї вартості квартири у розмірі 180032 грн., яка вже була встановлена рішенням суду 12.02.2013 року , і проти якої раніше позивачка не заперечувала і не оспорювала рішення суду. Також у позовних вимогах позивачка просить стягнути з відповідача витрати на повторну оцінку житлового будинку, з чим відповідач категорично не згоден. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: Ш частка є незначною і не може бути виділена в натурі; Ш річ є неподільною; Ш спільне володіння і користування майном є неможливим; Ш таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , п. 25 передбачено :. « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Тобто суд не має право припинити право власності на частку у спільному майні без попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду та без згоди співвласника. Сторони мають рівні частки у спільній частковій власності ? та ? частки, і тому ? частка у зазначеному житловому будинку з надвірними спорудами ніяким чином не може бути визнана незначною, оскільки вони є рівними. Окрім наведеного вище, позивач не надала доказів того, що житловий будинок є неподільним, тобто що він не підлягає розподілу у натурі відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Відповідно матеріалів справи, зокрема висновку фахівця, наданого позивачкою розмір нашого житлового будинку складає 81,20 кв. м., що дозволяє здійснити його реальний розподіл. У відповідача немає ніякого іншого житла, і тому у разі припинення його права власності на ? частку зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами, таке припинення завдасть істотної шкоди його житловим інтересам, що є недопустимим відповідно до вимог ст. 365 ЦК України. Також обов'язковою умовою припинення права особи на частку у спільному майні є попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивачем грошові кошти на депозитний рахунок суду не внесені. Грошова компенсація власнику може бути надана тільки за його згодою, відповідач не надавав і не надає такої згоди на отримання грошової компенсації. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання ( ст. 364 ЦК України). Таким чином, відповідно до вимог ст. 364,365 ЦК України, неможливо припинити право на частку у спільний частковій власності без внесення грошових коштів на рахунок суду, без згоди співвласника на отримання грошової компенсації та без інших обов'язкових умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України. Позивач просить суд постановити рішення про припинення відповідача права власності на ? частку зазначеного житлового будинку з надвірними без його згоди, без попереднього внесення грошової компенсації, а тільки шляхом стягнення її з позивача. Позовні вимоги позивачки помилково ґрунтуються на нормах матеріального права, які відносяться до приватної сумісної власності подружжя: ст. 60,62, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак всупереч вказаним обставинам та доказам, на які позивачка посилається у позові, відносно того, що у кожного з сторін є на праві власності по ? частки у житловому будинку, тобто житловий будинок належить сторонам на праві сумісної часткової власності вона звернулася до суду з позовом «Про припинення права власності на частку в спільній сумісній власності та про виплату компенсації». Таким чином неможливо припинити те, чого вже немає. У сторін більше немає спільної сумісної власності, а є тільки спільна часткова власність. Позивач помилково посилається на спільну сумісну власність подружжя, а також помилково обґрунтовує свої позовні вимоги норми матеріального права, які регулюють майнові відносини подружжя замість інших, вищевикладених норм матеріального права а саме ст. 355,358,364,365 ЦК України, які підлягають застосуванню у даному випадку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом не допитувалися свідки збоку позивача та відповідача, які зазначені ними в позовній заяві та запереченнях проти позову, оскільки сторони в судовому засіданні клопотань про їх виклик та допит суду не заявляли. Таким чином суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] «про припинення права власності на частку в спільній сумісній власності та про виплату компенсації».

Outcome: dismissed