Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд до Туреччини, Ізраїлю та країн Європи: Франції, Болгарії, Польщі, Італії, Греції з туристичною метою, а також для відпочинку неповнолітнього сина [PERSON] у супроводі матері (позивачки), або інших уповноважених на те нею осіб, без згоди батька (відповідача), на період часу до досягнення дитиною повноліття. Як на підставу позову послалась на те, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України на оздоровлення, чим не виконує свої батьківські обов»язки, передбачені ст.ст. 150, 155 СК України, ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства». В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в заяві. Відповідач в судове засідання не з»явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем його проживання ([ADDRESS]), причини неявки суду невідомі, тому суд вважає можливим розглянути справу за його відсутністю. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.06.2007р по 26.01.2014р. (рішенням Подільського райсуду м.Києва від 16.01.2014р. шлюб розірвано). Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ( а.с.18). Як вбачається з матеріалів справи (медична документація з дитячої клінічної лікарні №1 м.Києва), дитина хворіє на гострий двусторонній серозний гайморитєтмоідіт, ОРВІ, аденоидит. Дитина проживає разом з матір»ю, що підтверджується довідкою форми №3, виданою 06.03.2015р. ЖЕК №305 Подільського району ( а.с.24). Відповідно до ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов»язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини [PERSON]. Разом з тим, не надає своєї згоди на виїзд дитини на оздоровлення (враховуючи хвороби дитини ), незгода виражається у ігноруванні ним звернення позивачки щодо надання згоди, вона надсилала йому навіть письмове звернення (яке додала до справи), в якому пропонувала коли йому буде зручно звернутись до нотаріуса оформити заяву-згоду, навіть пропонувала оплатити послуги нотаріуса. Але відповідач не відповідає, жодних дій не вчиняє, і згоди не надає, причини не повідомляє. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16- ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до п.22 Правил перетинання державного кордону громадянам України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. №57, із змінами та доповненнями, виїзд за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного проміжку часу перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Отже, враховуючи уточнення представником позивача позовних вимог щодо визначеного проміжку часу, зокрема, виїзд дитини на час літніх канікул на термін 30 днів, та зазначення країн прямування, тому в цій частині вимоги підлягають задоволенню. Суд надає дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька до вказаних країн на літні канікули з 01.06 2016р. по 01.09.2016р. на термін 30 днів. Щодо вимог про виїзд без згоди батька дитини за кордон на майбутнє, а також до досягнення нею повноліття ( 18 років), то вони представником позивачки в судовому засіданні не доведені. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Представник позивачки не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення повноліття, оскільки стаття 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» визначає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд до досягнення дитиною певного віку без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов»язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон ( лише дітей від 14 до 18 років). Також задоволенню не підлягають вимоги позивачки щодо надання дозволу без згоди батька на виготовлення проїзних документів. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380) оформлення паспортного/проїзного документа здійсн.ється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Представник позивачки в судовому засіданні не беручи до уваги ці норми, просив на підставі рішення суду надати дозвіл на виготовлення проїзних документів, але не довів, що відповідач проти оформлення проїзного документу заперечує. Крім того, оформлення проїзного документу здійснюється на підставі того з батьків, з ким проживає дитина після розірвання шлюбу (в даному випадку з позивачкою), і отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документу не потрібно. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial