Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 гривень на кожну дитину. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 28 вересня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] .. У шлюбі від народились дві дочки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти проживають разом із нею та перебувають повністю на її утриманні. Натомість, відповідач, усунувся від своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дітей. Вказує, що відповідач отримує мінливі доходи, проте, на її прохання щодо надання матеріальної допомоги дітям не реагує. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подавав відзиву, а позивачка не заперечила проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2008 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18 травня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1109. [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] , про що складено актовий запис №828 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 12 квітня 2017 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Як убачається із довідки про доходи №127, виданої 08 лютого 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Телесвіт», [PERSON] працює у Тернопільській філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» на посаді консультанта, її дохід за період із червня 2020 року по січень 2021 року становить 77496,02 гривень. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Судом установлено, що сторони не досягли згоди з приводу понесення витрат на утримання дітей. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Відповідно до частини другої статті 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною відповідача не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аналізуючи в\~сукупності викладені\~обставини і\~визначені відповідно\~до них\~правовідносини сторін,\~положення закону,\~якими вони\~регулюються,\~враховуючи необхідність\~забезпечення прав\~неповнолітніх дітей\~сторін на\~рівень життя,\~достатній для\~їх фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~беручи до\~уваги те,\~що відповідачем\~не представлено\~суду жодних\~доказів на\~підтвердження того,\~що за\~своїм станом\~здоров`я чи\~матеріальним становищем\~він не\~має можливості\~утримувати своїх\~неповнолітніх дітей,\~з урахуванням\~віку дітей,\~суд приходить\~до переконання,\~що з\~відповідача слід\~стягувати аліменти\~на неповнолітню\~дочку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2400 гривень та на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 10 лютого 2021 року та до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: partial