Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання дитиниразом з матір`ю. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.07.2019 відкрито провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місці проживання дітей разом з матір`ю. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 04.02.2006 по 05.06.2010. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони з 2009 року проживають окремо, діти весь час поживають з мамою. Позивачка ніколи не перешкоджала відповідачеві спілкуватися із доньками, вони підтримували стосунки, бачилися, їздили у відпустку, тощо. Приводом звернення до суду з даним позовом стали події, які відбулися навесні 2019 року, коли старша донька [PERSON] , тимчасово проживала разом з відповідачем. Протягом двох місяців донька жила з відповідачем, за цей період вона регулярно дзвонила та жалілася на недостатність харчування, бруд в квартирі, відсутність контакту з батьком або його дружиною. Під час спільного проживання з відповідачем [PERSON] госпіталізували в лікарню, через суїцидальні висловлювання, психологічний і моральний стан дитини погіршився. З дитиною працювали психологи. Крім цього, позивач звернулася до Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві з заявою про вчинення злочину відповідачем відносно дитини. З метою юридичного визначення місця проживання дітей та уникнення в майбутньому конфліктних ситуацій з відповідачем щодо їх місця проживання, позивачка вирішила звернутися в суд. У зв`язку з вище викладеним позивач просить суд визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 23.08.2019 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Савісько Ю.В. відповідно до якого зазначено, що відповідач не погоджується з твердженням позивача про негативний вплив батька своїх дітей. Діти довготривалий час проживали з матір`ю за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина. Тому, відповідач не мав великої кількості часу на особисте спілкування зі своїми дітьми, яке обмежувалося спільною щорічною відпусткою та спілкуванням через соціальні мережі. Основний вплив на психологічний та моральний стан дітей здійснювався особами, що спільно проживали з дітьми їх матір`ю та її новим чоловіком. На початку лютого 2019 року старша донька [PERSON] за власної ініціативи висловила бажання спільного проживання з батьком. Під час спільного проживання, у батька стало більше можливостей оцінити психологічний та моральний стан своєї старшої доньки [PERSON] . Саме тоді відповідач звернув увагу на важкий психологічний стан старшої доньки. За власної ініціативи для покращення психологічного та морального стану дитини батько залучав до роботи та оплачував консультації психологів. Відповідач зазначає, що даний психологічний та моральний стан у дитини не міг розвинутися протягом двох місяців спільного проживання [PERSON] з відповідачем. А є наслідком довготривалої відсутності належного догляду та піклування зі сторони позивача. Позовна заява та додані до неї матеріали не містять позиції спільних дітей позивача та відповідача. На підставі наведеного відповідач вважає, що діти однаково відносяться до батька та матері, люблять їх обох і можуть проживати з кожним з них без психологічної травми при зміні місця проживання. Відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними, просить суд відмовити в повному обсязі. 15.10.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача [PERSON] , яка ідентична позовній заява та її обґрунтуванню. Представник [PERSON] - адвокат Осадчий П.Ю. в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи. Представник [PERSON] - адвокат Савісько Ю.В. в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Дубінчук Л.М. в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність проживання дітей разом з матір`ю, не заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважає, що проживання дітей з матір`ю відповідає бажанням та інтересам дітей. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 лютого 2006 року по 05 червня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві. [PERSON] проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.07.2013. Також, судом установлено та не заперечувалось сторонами, що діти постійно проживали разом з мамою [PERSON] , як в Україні так і довгий час за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина. Враховуючи приписи ст. 232 ЦПК України, 27.01.2020 відбувся в присутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Дубінчук Л.М. допит дітей: [PERSON] та [PERSON] , під час зазначеного допиту судом встановлено, що діти мають бажання та намір проживати разом з мамою [PERSON] . Відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей №137745.4162.2 від 22.10.2019, судом встановлено, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 08.10.2019 (протокол №19) орган опіки та піклування вважає за доцільним визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - громадянкою [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку - судом не встановлені. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні СЄПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 року, І Manic , наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що діти з народження проживають в сім`ї матері, мають схильність до неї та її близьких, беручи до уваги бажання дітей проживати разом з мамою, суд вважає за доцільне визначити проживання [PERSON] та [PERSON] з матір`ю, що буде відповідати найкращим інтересам дітей. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 768,40грн.

Outcome: approved