Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07 січня 2016 року померла її мати [PERSON]. 17 жовтня 1996 року покійна мати склала заповіт, яким належний їй житловий будинок, що знаходиться в с. Тур'я-Пасіка по вул. Турянській, № 49, а також земельну ділянку заповіла своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Вона прийняла спадщину за матірю, так як у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, після чого було заведено спадкову справу. Крім неї спадкоємцем за заповітом за померлою матірю є також і її рідний брат [PERSON], який не проживав з матірю на момент її смерті та не звернувся до нотаріуса у встановленому законом порядку, а відтак не прийняв спадщину. Також [PERSON] не заперечує відносно того, щоб вона успадкувала все майно. Таким чином, вона являється єдиним спадкоємцем, який відповідно до вимог чинного законодавства прийняв спадщину за заповітом за покійною [PERSON] Однак нотаріусом їй було відмовлено в оформленні спадщини та отриманні свідоцтва про право на спадщину за відсутністю правовстановлюючих документів на будинок матері. Тому просить задовольнити позов та визнати за нею право власності на будинок в порядку спадкування за заповітом. У судове засідання позивачка не зявилася, однак подала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району в судове засідання також не зявився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти прийняття рішення про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом за [PERSON] не має. У судове засідання третя особа [PERSON] також не зявився, однак подав заяву, у якій просить розгляд справи провести без його участі, проти позовних вимог не заперечує. Одночасно ним було подано заяву, якою він відповідно до ст. ст. 1273 та 1274 ЦК України відмовився від прийняття спадщини за матірю на користь своєї рідної сестри [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 07 січня 2016 року померла мати позивачки [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 200759, виданим виконкомом Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 11 січня 2016 року, актовий запис №04 (а.с. 8). Також встановлено, що 31 січня 1981 року у Тур'я-Пасіцькій сільській Раді народних депутатів Перечинського району було зареєстровано шлюб між [PERSON] (дівоче [PERSON]) [PERSON] та [PERSON]. Прізвища після реєстрації шлюбу у чоловіка [PERSON] й у дружини [PERSON], що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ФМ № 381260, виданим 31 січня 1981 року, актовий запис №2 (а.с. 9, 10, 11). Крім цього встановлено, що згідно погосподарського обліку Тур'я-Пасіцької сільської ради головою дворогосподарства за адресою: с. Тур'я-Пасіка, вул. Турянська, 49 була [PERSON], [INFO], а після її смерті 07 січня 2016 року головою даного дворогосподарства стала [PERSON], про що свідчить довідка Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району від 13 липня 2016 року №1335 (а.с. 15). Також з довідки Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району від 13 липня 2016 року №1336 вбачається, що на час смерті [PERSON], яка померла 07 січня 2016 року, за адресою: с. Тур'я-Пасіка, вул. Турянська, 49 не було інших зареєстрованих осіб (а.с. 16). Згідно технічного паспорта на житловий будинок в с.Тур'я-Пасіка по вул.Турянській, № 49 Перечинського району, складеного 20 грудня 2013 року, то в такому також зазначено, що будинок було збудовано у 1936 році (а.с. 17-23). Крім цього встановлено, що 17 жовтня 1996 року [PERSON] склала заповіт, яким належний їй житловий будинок, що знаходиться в с. с.Тур'я-Пасіка по вул.Турянській, № 49 Перечинського району, а також земельну ділянку заповіла своїм дітям: [PERSON] і [PERSON] в рівних долях (а.с. 12). Оскільки [PERSON] 06 липня 2016 року звернулася до Перечинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що стверджується копією спадкової справи №39/2016 стосовно спадкодавця своєї матері [PERSON], яка померла 07 січня 2016 року, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не відмовилася від неї, а також беручи до уваги те, що інший спадкоємець за заповітом [PERSON] постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подав заяву про прийняття спадщини, при цьому він відмовляється від прийняття спадщини на користь сестри, а тому лише позивачка також вважається такою, що прийняла спадщину (а.с. 13, 33-40). Разом з цим, як вбачається з повідомлення Перечинської державної нотаріальної контори № 95/01-16 від 11 липня 2016 року, позивачці [PERSON] було відмовлено у оформленні спадщини, оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності на житловий будинок № 49 по вул. Турянській у с. Тур'я-Пасіка та право власності на такий не було зареєстровано (а.с. 14). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як розяснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В судовому засіднні встановлено, що житловий будинок, що складає спадкову масу, збудовано у 1936 році, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, складеним 20 грудня 2013 року (а.с. 17-23). Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як зазначено в Інформаційному листі ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 19851988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Така позиція суду узгоджується з правовими позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначеній в Інформаційному листі ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Отже враховуючи те, що позивачка протягом встановленого законом строку прийняла спадщину, однак у неї існують перешкоди в оформленні права на спадщину у нотаріальному порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved