Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач вказала, що з відповідачем зареєстрували шлюб 23 березня 2006 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №415. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є погіршення стосунків між сторонами, відсутність взаєморозуміння, в зв'язку з чим постійно виникали сварки та скандали. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. За час спільного подружнього життя належної сім'ї у них не склалося, подружні відносини стали неприязні, спільного господарства вони не ведуть, а тому фактично їх сім'я розпалася. Позивачка [PERSON] в судове засідання подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на примирення не згідна. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти розірвання шлюбу, вважає, що вони з дружиною можуть продовжувати проживати разом. При цьому зазначив, що останній раз бачив дружину і малолітнього сина в січні 2015 року. На даний час не знає де проживає дружина та син. Вислухавши пояснення відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 23 березня 2006 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №415. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання належної сім'ї не склалося. Між сторонами виникали непорозуміння, сварки та скандали, що негативно впливало на виховання сина, сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, разом не проживають з 2015 року, подружніх відносин не підтримують, позивачка миритися не бажає. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про Правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. № 3773-VІ правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземці та громадяни України, які уклали шлюб з іноземцем, можуть розірвати шлюб на території України та за законодавством України. Відповідно до ст. 279 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між особою в Україні здійснюється за законом України. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим, оскільки сторони з 2015 року разом не проживають, відповідач не знає де перебуває позивачка та малолітній син, та це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Судом також встановлено, що на даний момент дитина проживає разом з позивачем, батько не знає де на сьогодні перебуває дитина, який її стан здоровя, а позивачка працює та матеріально забезпечена і зможе утримувати та здійснювати за сином належний догляд.

Outcome: approved