Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір № 1 купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 05.01.1998 р. між нею та [PERSON], зареєстрованого за № 1 та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. 16.03.2015 р. позивачка уточнила позовні вимоги та просить визнати дійсним договір № 1 купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 05.01.1998 р. між нею та [PERSON] на Біржі нерухомості «Власність» у м. Мелітополь Запорізької області, зареєстрованого № 1 та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. 18.06.2015 р. позивачка уточнила позовні вимоги та просить визнати дійсним договір № 1 купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 05.01.1998 р. між нею та [PERSON] та [PERSON], посвідченим на Біржі нерухомості «Власність» у м. Мелітополь Запорізької області, за реєстровим № 1 та визнати за нею та [PERSON] в рівних частках право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. Від позивачів надійшла заява з проханням слухати справу у їх відсутність, на задоволенні позову наполягають. Відповідач у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини неявки, про час і дату судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення в газеті «Запорізька правда» № 64-65 (23597-23598) від 11.06.2015 р., заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити рішення за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи КП «ММБТІ» в судове засідання не зявився, з невідомої суду причини, про день слухання справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, в звязку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовну заяву слід задовольнити повністю. Згідно договору № 1 купівлі-продажу від 05.01.1998 р., укладеним між [PERSON], яка діяла також в інтересах неповнолітнього [PERSON] та [PERSON], вони придбали у власність квартиру № 98, що знаходиться в будинку № 13 по вул. Гагаріна в м. Мелітополі Запорізької області. Даний договір було посвідчено Біржою нерухомості «Власність» та зареєстровано 06.01.1998 р. в Мелітопольському МБТІ /а.с. 7/. Однак, після укладання вищевказаного договору [PERSON], було повідомлено в службі у справах дітей, про необхідність внесення до правовстановлюючого документу дітей і в звязку з цим від руки працівниками Біржі нерухомості «Власність» у вищевказаний договір було дописано її сина [PERSON], як співвласника даної квартири. В послідуючому працівники БТІ внесли відповідні записи в договір купівлі-продажу. 07.02.2015 р. [PERSON] звернулася до Реєстраційної служби Мелітопольського МУЮ із заявою про реєстрацію права власності на вказану вище квартиру, однак рішенням держреєстратора [PERSON] № 19278258 від 12.02.2015 р. їй було відмовлено у державній реєстрації права власності форма приватна: приватна, спільна сумісна на квартиру, що розташована: [ADDRESS], за субєктом: [PERSON] та [PERSON], оскільки договір купівлі-продажу квартири посвідчений біржою «Нерухомість» від 05.01.1998 р. за № 01 містить виправлення та дописки обумовлені неналежним чином, в яких не зазначено дату їх внесення та дописаному вірити. Згідно довідки КП «ММБТІ» від 11.02.2015 р. право власності на весь обєкт нерухомого майна в цілому зареєстровано за однією фізичною особою. Таким чином, подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відповідно до п. 12 договору купівлі-продажу квартири від 05.01.1998 р. /а.с. 20/ договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що діяв у той час, а саме біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. В послідуючому 06.01.1998 р. даний договір, посвідчений біржою нерухомості та який не було посвідчено нотаріально, було зареєстровано у Мелітопольському бюро технічної інвентаризації», і як свідчить з вищевикладеного, що на той момент це не суперечило чинному законодавству, зокрема Інструкції «Про порядок Державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб», яка передбачала підставу для державної реєстрації-договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею. Оскільки правовідносини виникли в 1998 р., тобто під час дії ЦК України в редакції 1963 р., то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 р., вважаю, що при розгляді даної справи повинні бути застосовані саме норми ЦК України в редакції 1963 р. У відповідності до ст. 227 ЦК України /в редакції 1963 р./, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України /в редакції 1963 р./, передбачено, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 204 ЦК України /в редакції 2003 р./ правочин від 05.01.1998 р. є правомірним. Згідно ст. 328 ЦК України /в редакції 2003 р./, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дана угода є правомірною, так як її недійсність ніким не встановлена і вона ніким не оспорена. Виходячи зі ст. 334 ЦК України /в редакції 2003 р./ право власності на майно за угодою, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набуття законної сили рішення суду про визнання угоди, яка не засвідчена нотаріально, дійсною. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України /в редакції 2003 р./, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, як в даному випадку, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст. 655 ЦК України /в редакції 2003 р./ передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 203 ч. 3 ЦК України /в редакції 2003 р./ волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Враховуючи наведене вважаю, що між позивачами та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири у відповідності до норм закону, які діяли на той час, і тому даний договір слід вважати дійсним, оскільки здійснення даного правочину відповідало внутрішній волі сторін, в тому числі моїй волі на реальне настання правових наслідків, в тому числі неповнолітнього на той час [PERSON], оскільки законним його представником на той час виступала [PERSON]

Outcome: approved