Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

позивачка звернулась в суд з даним позовом, в якому вказала, що 09 лютого 2018 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у Луцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис №111. У шлюбі у сторін народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Позивачка навчається на четвертому курсі денної форми навчання «Коломийського педагогічного коледжу Івано-Франківської обласної ради», тому, перебуваючи на третьому місяці вагітності, вона повернулася до себе додому в с. Старий Гвіздець Коломийського району. Після чого відповідач в телефонному режимі влаштовував сварку і заборонив повертатись їй до Луцька, де вони разом проживали. Відповідач виявився байдужим до своєї дружини та до новонародженої доньки, яку він не бачив жодного разу, не цікавився станом її здоров`я, з моменту народження. Як наслідок сімейне життя не склалося, сторони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що призвело до розриву їхніх стосунків. Тому позивачка змушена залишитись жити у своїх батьків в с. Старий Гвіздець Коломийського району. Звернувшись до виконавчого комітету Старогвіздецької сільської ради із усною заявою про реєстрацію місця проживання новонародженої доньки їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди відповідача. Вона неодноразово зверталась в усному порядку до відповідача із проханням надати дозвіл на реєстрацію спільної дочки за адресою їхнього проживання, однак відповідач відмовився давати таку згоду. Просить суд визначити місце проживання новонародженої дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . В судове засідання від представника позивачки надійшла заява про слухання справи у його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність, з позовними вимогами згідний та не заперечує щодо їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання подав письмове клопотання про слухання справи у його відсутність, з позовними вимогами згідний та не заперечує щодо їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Проаналізувавши матеріали справи, беручи до уваги письмові клопотання сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення з наступних підстав. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що 09 лютого 2018 року сторони зареєстрували шлюб у Луцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис №111, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9) За час шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.6) Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , здійснює догляд за дитиною до 3-х річного віку і має наступний склад сім`ї: [PERSON] , [INFO] -дочка, [PERSON] -бабуся, [PERSON] -батько, [PERSON] -мати, [PERSON] -брат, [PERSON] -сестра (а.с.11) Згідно копії довідки [PERSON] навчається в Комунальному вищому навчальному закладі «Коломийський педагогічний коледж Івано-Франківської обласної ради» на 4 курсі денної форми навчання (а.с.13) Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016року по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. З поданого клопотання відповідача вбачається, що він не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Враховуючи вік малолітньої [PERSON] , суд вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з матір`ю, яка фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи матері, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. На підставі ст.ст. 141, 161 СК України та,

Outcome: approved