Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що [INFO] вона народила сина [PERSON] , а 05.06.2015 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 30.11.2017 розірвано рішенням Жидачівського районного суду Львівської області та залишено їй на виховання сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] , будучи батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , не бере участі у вихованні дитини, не провідує останнього, аліменти не сплачує, маючи значну заборгованість, яка станом на 01.02.2019 становить 16100 грн., не цікавиться його здоров`ям, морально та матеріально не підтримує дитину. Таке ставлення до сина є свідченням його байдужості до подальшої долі останнього. Відповідач свідомо не виконує тих обов`язків, до яких його зобов`язує закон, ухиляється від їх виконання, а тому вона звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, на виклик суду повторно не з`явився, про причину неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Лівчицької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 22.06.2015 /а.с. 3/. Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30.11.2017 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] відновлено дівоче прізвище [PERSON] . Малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено на виховання матері [PERSON] . Рішення набрало законної сили /а.с. 10/. Судом встановлено, що позивачка 12.04.2018 уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований у Жидачівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 12, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після державної реєстрації прізвище дружини [PERSON] /а.с. 11/. Згідно з довідкою № 55 від 05.02.2019, виданою виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, син [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] та перебуває на її утриманні /а.с. 9/. Судом встановлено, що на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 27.11.2017 [PERSON] зобов`язаний сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 22.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні в Стриському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області /а.с. 12/. Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах від 04.02.2019, наданим заступником начальника Стрийського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Львівській області, заборгованість боржника [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.02.2019 становить 16100,00 грн. /а.с. 13-14/ Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 26.12.2018 та 13.03.2019 при розгляді справ № 404/6391/16-ц та № 631/2406/15-ц відповідно. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 «Про судоустрій і статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак у судовому засіданні встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю - позивачкою у справі та перебуває на її утриманні. У зв`язку з відсутністю домовленості між сторонами щодо участі у вихованні та утриманні сина рішенням суду визначено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини. Проте з розрахунку, наданого Стрийським міськрайонним ВДВС ГТУЮ у Львівській області від 04.02.2019, судом встановлено, що [PERSON] не сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , в результаті чого виникла заборгованість з їх сплати /а.с. 12-14/. З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , № 549 від 08.07.2019 судом встановлено, що орган опіки та піклування Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] /а.с. 6-8/. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено, що відповідач [PERSON] як батько [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, оскільки не цікавиться його життям, здоров`ям, не бере участі в його вихованні, не підтримує з ним родинних зв`язків, не проявляє батьківського піклування та турботи. Також, судом встановлено, що позивачка [PERSON] самостійно виховує малолітнього сина [PERSON] , створює належні умови для його розвитку. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що відповідач без поважних причин не виявляє щодо свого сина батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку; ухиляється від безпосередньої участі в судових засіданнях, що свідчить про його байдуже ставлення до свої дитини, а також беручи до уваги висновок органу опіки та піклування Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Однак, враховуючи, що за рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 27.11.2017 по справі № 443/961/17 вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , виконавчий лист за даним рішенням перебуває на виконанні в Стрийському міськрайонному ВДВС ГТУЮ у Львівській області, позивачка не просить вирішити питання щодо зміни розміру присуджених аліментів, а тому суд не вбачає підстав повторно вирішувати питання стягнення аліментів на дитину в порядку ст. 166 СК України. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача в користь позивачки слід стягнути сплачений останньою судовий збір в сумі 768,40 гривень.

Outcome: approved