Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача та 1/6 частини на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку. В позові зазначено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.05.2015 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає з матірю та знаходиться на її утриманні. З травня 2018 року шлюбне життя Позивача та Відповідача не склалось, і вони стали проживати окремо, хоча і знаходяться у зареєстрованому шлюбі. Проте, витрати щодо утримання дитини Позивач змушений здійснювати в основному самостійно, оскільки Відповідач допомагає фінансово на свій розсуд та самовільно визначає розмір грошової допомоги. Позивачка зазначає, що Відповідач має два банківських рахунка у Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк «Південний» №26255001459903, №26259001459761 у валюті долар США та у Публічному акціонерному товаристві «Укрсиббанк» №26258010392203, №26201804933900 на яких напевно перебувають кошти. Тобто, позивачка вважає, що матеріальне становище Відповідача задовільне та він отримує регулярний дохід, має значну кількість рахунків у банківських установах та коштів на них, тому вона вважає доречним просити суд встановити розмір аліментів на утримання дитини на місяць у розмірі 1/3 частки від всіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивачка просить суд стягнути аліменти на її утримання, оскільки з 19.12.2017 року вона перебуває у відпустці за доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки на даний час, вона не в змозі належним чином утримувати дитину і себе. Відповідач ніяких стягнень по виконавчим листам не сплачує, на утримання непрацездатних членів сімї, родичів, а також інших дітей не має, має задовільний стан здоровя, працює, а тому може надавати матеріальну допомогу. Крім того, Позивачка має незадовільний стан здоровя, а саме має діагноз «гостра язва дванадцятипалою кишки». Отже, вона вважає доречним просити суд встановити розмір аліментів на утримання дружини (Позивача) на місяць розміром 1/6 частки від всіх доходів відповідача. У судовому засіданні представник позивача наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги позивачки [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог, суду були надані медичні довідки щодо стану здоровя позивачки та малолітньої дитини. Крім того, представник позивача доводив суду, що матеріальне становище відповідача дозволяє сплачувати аліменти на утримання сина та на утримання дружини саме у такому розмірі. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував проти того, що обовязком батька є утримання дитини. Проте, розмір аліментів у розмірі 1/3 частини усіх заробітків відповідача вважає не обґрунтованим з боку позивача. Крім того, представник відповідача вважає не доведеним та необґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з [PERSON] коштів на утримання дружини. Він доводив, що дитина відвідує дитячий заклад, а мати дитини працює у мережі Інтерент та отримує кошти від продажу товарів, тому посилання позивача, що єдиним джерелом доходів є державна допомога є недоречним. Просив суд відмовити позивачу у позові в частині стягнення коштів на утримання дружини та стягувати аліменти на утримання сина у розмірі ј частини заробітку відповідача. Вислухавши пояснення\~ представника позивачка та відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку,\~що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до\~ст. ст.\~81,\~13, ч.5 ст.263 ЦПК України\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення\~ст.4 ЦПК України,\~ст. 15 ЦК\~Україні, а також положення\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині\~надання доказів на підтвердження позовних вимог. У судовому засіданні було встановлено та підтверджено належними доказами, що між [PERSON], [INFO] (далі - Позивач) та [PERSON], [INFO] (далі - Відповідач) укладено шлюб який був зареєстрований 01.05.2015 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про що зроблено актовий запис від 01.05.2015 року №168 та видано свідоцтво про шлюб від 01.05.2015 року Серія І-ЖС№154016. В шлюбі у Позивача та Відповідача народилася дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження яке видано Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області від 09.08.2016 року серія І-ЖС №319038. З травня 2018 року шлюбне життя Позивача та Відповідача не склалось, і вони проживають окремо, хоча і знаходяться у зареєстрованому шлюбі. Дитина проживає разом з Позивачем, що підтверджується довідкою виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 23.01.2018 року №04-18/4-94. Батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в\~Конституції України, а також в\~Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Відповідно до\~частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства\~ також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до\~частини 1\~статті 9 Сімейного кодексу України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором),\~якщо\~це\~не\~суперечить вимогамцього\~Кодексу, іншихзаконів\~та\~моральним засадам суспільства. Нормою\~статті 141цього Кодексу\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до\~частини 2\~статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. У відповідностідо\~статті 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі\~частини 3 статті 181 цього Кодексу,\~за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 1\~статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Попри це, частиною 2 вищевказаної статті визначено,що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно частини 1\~статті 183 Сімейного кодексу України\~- частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину відповідно до\~статті 191 Сімейного кодексу України\~присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно пункиту 1 частини 1\~статті Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судом знайдено підставність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] в розмірі ј частки від всіх доходів відповідача, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, і до досягнення ним повноліття, оскільки позивачем доведено, а відповідачем частково визнано, що дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як\~частиною 2\~статті 51 Конституції України,як\~Сімейним кодексом України,\~так і\~частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року,\~це\~зокрема,виявляється\~в забезпеченні дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Тому обов'язок відповідача [PERSON], як батька утримувати та надавати сину матеріальну допомогу. Позивачем не зазначено в позовній заяві та не надано доказів на підтвердження наявності витрат відповідача, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, тощо. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на положення\~ст. 191 ч. 1 СК України, суд вбачає підстави для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову. Статтею\~84\~ч. 2,\~4 СК України\~визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Враховуючи таке, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] до досягнення [PERSON] трирічного віку в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно.

Outcome: partial