Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Холодногірського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, відділ реєстрації місця проживання у Холодногірському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що вона є власником квартири № [ADDRESS], це підтверджується Свідоцтвом про власності на житло від13 жовтня 1997 року , реєстраційний номер 4-97-89501, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. З 22 липня 1998 року у вищевказаній квартирі був зареєстрований її син, [PERSON], а 27 січня 2004 року онука, [PERSON]. На даний час в квартирі проживає лише позивач, сплачую плату за житлово-комунальні послуги, підтримую житло у належному санітарно-технічному стані. [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON], забрав всі свої речі та в 2001 році переїхав проживати в смт. Високий, Харківської області до дружини. Дочка її сина, [PERSON] була зареєстрована в цій квартирі за місцем реєстрації свого батька, однак фактично не проживала за місцем реєстрації. В січні 2017 року відповідач, [PERSON] разом із дружиною, [PERSON] та дочкою, [PERSON] виїхали за кордон, їх точне місце перебування мені не відоме, у зв'язку з чим були змушені звернутись до суду. В судове засідання позивач з?явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись своєчасно належним чином. Представник Служби у справах дітей Холодногірського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР в судове засідання з'явилась, просила суд задовольнити позовну заяву частково, а саме визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а неповнолітній дитині залишити реєстрацію у даній квартирі. Вислухавши думку позивача, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив що позов підлягає частковому задоволенню за наступним: Судом встановлено що [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS], це підтверджується Свідоцтвом про власності на житло від13 жовтня 1997 року , реєстраційний номер 4-97-89501, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. 22 липня 1998 року у вищевказаній квартирі був зареєстрований [PERSON], [INFO], а 27 січня 2004 року онука, [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.06.2018 року. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідками позивача, її син - [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі з 2001 року, а його донька [PERSON] ніколи там і не проживала, речей їхніх в даній квартирі також немає. Згідно ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Доказів наявності перешкод у проживанні відповідача у вказаній квартирі матеріали справи не містять. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, навіть, якщо він не позбавлений володіння цим майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника втрачає право користування приміщенням у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між власником або законом. Суд вважає встановленим, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад 17 років, у зв'язку з чим дійшов висновку про визнання його таким, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст.405 ЦК України. В цій частині позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання таким що втратив право на користування житлом неповнолітньої [PERSON] то суд дійшов висновку що в цій частині позову необхідно відмовити за наступним: відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином суд вважає що позивач не довела належними та припустимими доказами свої позовні вимоги в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial