Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою:[ADDRESS] . Позивач посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 09 жовтня 2007 року Серія [NUMBER] , належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Відомостей № 14-136263-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 22 липня 2020 року, про те, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані такі особи: 1. [PERSON] з 20.11.2006 року; 2. [PERSON] з 07.06.2004 року; 3. [PERSON] з 07.06.2004року; [PERSON] з 23.08.2006року. Однак, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не проживають в житловому будинку понад один рік без поважних причин про що свідчить акт про не проживання від 12 липня 2020 року. Позивачка у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які повідомлений про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 09 жовтня 2007 року Серія [NUMBER] , позивачці належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 20.11.2006 року; [PERSON] з 07.06.2004 року; 3 [PERSON] з 07.06.2004року; [PERSON] з 23.08.2006року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2, ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішенням. Суд звертає увагу на те, що позивачкою до суду не надано належних і допустимих доказів непроживання відповідачів у спірній нерухомості. В акті про непроживання не зазначено причин не проживання відповідачів. Також відсутні відомості про те, на підставі яких об`єктивних даних встановлено факт непроживання відповідачів та відсутність їх особистих речей. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed