Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] у жовтні 2015 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Посилалась на те, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 05 травня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №462. Від шлюбу у них 13 липня 2007 року народився син [PERSON]. Разом з тим, подружнє життя не склалось через різні погляди на сімейне життя та обовязки, через що між ними часто виникали непорозуміння та суперечки. Всі ці обставини призвели до втрати поваги та любові один до одного. З березня 2012 року вони припинили фактичні шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. У звязку із тим, що шлюб носить тільки формальний характер, просила його розірвати та визначити місце проживання малолітнього сина разом із нею. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Надала заяву, у якій розгляд справи просила провести без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обємі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Надав заяву, у якій розгляд справи просив провести у його відсутність. Позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 05 травня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №462 (а.с.4). Від шлюбу у них 13 липня 2007 року народився син [PERSON] (а.с.8). Спільне життя сторін склалось невдало через різні погляди на сімейне життя та обовязки. З березня 2012 року вони припинили фактичні шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. Таким чином, суд дійшов висновку, що збереження сім»ї неможливе, оскільки сім»я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім»я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберігати сім'ю, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Разом з тим, на думку суду, позовна вимога [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього сина разом із нею задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав: Так, згідно вимог ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них (ст.161 СК України). Згідно вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, на думку суду, позивачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про наявність спору між нею та відповідачем щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, а також належних доказів які підлягають дослідженню під час вирішення вказаного спору, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Outcome: partial