Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням виконкому Тлумацької міської ради від 23.06.1994 р. їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,16 га по вул. Винниченка в м. Тлумач з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, і на підставі якого вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який був зареєстрований в Тлумацькій міській раді за № 19. Проте, вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку нею було втрачено і відновити його в позасудовому порядку неможливо, оскільки другий примірник цього акту не був переданий до відділу Держгеокадастру у Тлумацькому районі. На даний момент нею виготовлено нову технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж переданої їй у власність земельної ділянки, яка погоджена всіма відповідними органами, організаціями та суміжними користувачами. При повторному обмірі земельної ділянки більш точними приладами, ніж в 1994 р., визначено, що площа наявної в натурі земельної ділянки складає 0,1584 га. Просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1584 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Відповідно до ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.02.2016 р., задоволена заява [PERSON] та останнього залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Новосільська О.Б. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Пояснили, що позивачка приблизно з 1973 р. користувалась земельною ділянкою по [ADDRESS]. Згідно рішення виконкому Тлумацької міської ради від 23.06.1994 р. зазначену земельну ділянку їй було передано у приватну власність. Оскільки вона втратила Державний акт на право власності на земельну ділянку, про що вона подала відповідне оголошення в газету, вона змушена була звернутись до суду за захистом свого права власності. Також просили не брати до уваги доводи третьої особи - [PERSON] про те, що задоволення позовних вимог порушить його права як користувача суміжної земельної ділянки, вказали, що жодними доказами не доведено, що [PERSON] має право користування суміжною земельною ділянкою, оскільки він придбав не об'єкт нерухомого майна, а недобудову готовністю 48 %, стан якої на даний момент не змінився, вона не добудована та не здана в експлуатацію. Також рішення Тлумацької міської ради про передачу у користування або у приватну власність земельної ділянки [PERSON] не приймалось. Щодо нібито дороги, яка має пересікати земельну ділянки [PERSON] пояснили, що дороги між ділянками [PERSON] та КП «Шляховик», у якого [PERSON] придбав недобудову, не було і не існує на даний час, позивачка користується виключно своєю ділянкою у межах її розміру, ділянка набута нею у законний спосіб, а тому твердження [PERSON] вважають надуманими, нічим не підтвердженими та необґрунтованими. В судовому засіданні представник відповідача - Тлумацької міської ради - Голуб Г.О. позовні вимоги визнав повністю. Ствердив, що дійсно згідно рішення виконкому Тлумацької міської ради від 23.06.1994 р. земельна ділянка площею 0,16 га була передана у приватну власність [PERSON], яка віддавно користувалась нею. Також зазначив, що [PERSON] безпідставно твердить про порушення його прав по користуванню суміжною ділянкою, оскільки на даний час у нього будь-які права на зазначену ділянку відсутні. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] та його представник - адвокат Томин С.В. просили в задоволенні позову відмовити, бо вважають, що при задоволенні позовних вимог [PERSON], вона захопить частину земельної ділянки, якою має користуватись [PERSON], оскільки він за договором купівлі-продажу від 07.09.2005 р. придбав у КП «Шляховик» недобудоване нерухоме майно готовністю 48%. В зв'язку з тим, що КП «Шляховик» користувалось земельною ділянкою площею 0,36 га, яка була сусідньою з земельною ділянкою [PERSON], вважають, що право користування цією земельною ділянкою перейшло до [PERSON] на підставі ст. 120 ЗК України. Ствердили, що не заперечують, що позивачка має право власності на земельну ділянку прощею 0,1584 га, проте заперечили щодо конфігурації ділянки. Вважають, що земельна ділянка Позивачки має бути розширена в сторони суміжних землекористувачів [PERSON] та [PERSON], а не розтягнута в сторону дороги та приміщення [PERSON] Заслухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справ та дослідивши надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до положень статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. За правилами ст. 23 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 27 ЦК України регулює право власності на землю, відповідно до якої право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність у зв'язку із Законом України від 14.09.2006 р. №139-У) постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України (стаття 1 Декрету). Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Відповідно до ст. 17 ЗК України від 18.12.1990 №561-ХП, який діяв на момент прийняття Тлумацькою міською радою рішення про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Земельний кодекс України від 18.12.1990 №561-ХП, зокрема ст. 22 ЗК, пов'язували виникнення права власності та права користування земельною ділянкою зі встановленням землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержанням документа, що посвідчує це право. Судом встановлено, що рішенням виконкому Тлумацької міської ради від 23.06.1994 р. [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,16 га по вул. Винниченка в м. Тлумач з цільовим призначенням - для ведення підсобного господарства, про що свідчить архівний витяг від 20.08.2015 р. (а.с. 19). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] 24.06.1994 р. було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який був зареєстрований в Тлумацькій міській раді за № 19, про що свідчить відповідний запис у книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю на території Тлумацької міської ради, розпочатої 31.03.1994 р. (а.с. 56, 21-22). Оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 24.06.1994 р., виданий Тлумацькою міською радою, був втрачений позивачкою, про що 01.08.2015 р. було опубліковано оголошення в газеті «Злагода» (а.с. 23). Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Тлумацькому районі Івано-Франківської області від 27.08.2015 р. № 1219/06/55, згідно книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на території Тлумацького району станом на 31.12.2012 р., [PERSON] має у власності земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,16 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 24.06.1994 р., виданим Тлумацькою міською радою на підставі рішення Тлумацької міської ради від 23.06.1994 р. Другий примірник цього акту не був переданий Тлумацькою міською радою до відділу Держгеокадастру у Тлумацькому районі (а.с. 20). Позивачкою виготовлено нову технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства на території м. Тлумач, вул. Винниченка, яка погоджена Тлумацькою міської радою, всіма відповідними органами, організаціями та суміжними користувачами (а.с. 3-17). При повторному обмірі земельної ділянки визначено, що площа наявної в натурі земельної ділянки складає 0,1584 га, тобто на 0,016 га менше,ніж визначено у рішенні Тлумацької міської ради, однак, проти зменшення розміру земельної ділянки позивачка не заперечує. Будь-яка дорога або проїзд через земельну ділянку [PERSON] у техдокументації із землеустрою не відображені. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.09.2005 р., укладеного між КП «Шляховик» та [PERSON], останній придбав у власність недобудоване нерухоме майно, процент готовності якого складає 48%, що знаходиться за [ADDRESS] (а.с. 38). Будь-які відомості щодо площі та права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розташована недобудова, в договорі відсутні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ЗК України ( в редакції закону на час укладання договору купівлі-продажу від 07.09.2005 р., при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Ні сам договір купівлі-продажу від 07.09.2005 р., ні будь-які інші документи по справі не містять доказів, що КП «Шляховик» мало право власності або право користування на земельну ділянку площею 0,36 га, на якій розташований недобудований об'єкт нерухомості та яка межує саме з ділянкою [PERSON] Крім того, право власності або право користування земельною ділянкою відповідно до ст. 120 ЗК України переходить виключно у разі, якщо купується об'єкт нерухомості. Проте, як вбачається з самого договору купівлі-продажу та стверджено в судовому засіданні [PERSON], як на момент придбання, так і на сьогоднішній день, придбаний недобудований об'єкт не завершений та в експлуатацію не введений. Будь-які інші документи, які б підтверджували право власності або право користування [PERSON] на земельну ділянку, яка межує з ділянкою [PERSON], відсутні. Отже, будь-які доводи [PERSON] про те, що рішення в справі може вплинути на його право користування земельною ділянкою або порушити це право, є безпідставними. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 р. передбачає, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Статтею 19 зазначеного Закону встановлено поняття детального плану, де зокрема зазначено, що детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції. На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід'ємною частиною детального плану території. Детальний план території визначає, у тому числі принципи планувально-просторової організації забудови, червоні лінії та лінії регулювання забудови, функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; систему інженерних мереж; порядок організації транспортного і пішохідного руху, тощо. Детальний план території у межах населеного пункту розглядається і затверджується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання, а за відсутності затвердженого в установленому цим Законом порядку плану зонування території - відповідною сільською, селищною, міською радою. Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проекти забудови територій, розподілу територій, містобудівні обґрунтування з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок, будівельні паспорти, документи на введення об'єктів в експлуатацію та їх сертифікацію, розроблені та/або оформлені до набрання чинності цим Законом, можуть бути затверджені та використані після набрання чинності цим Законом. Положення затверджених відповідно до цього пункту проектів забудови територій, розподілу територій, містобудівних обґрунтувань з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки враховуються під час розроблення, внесення змін та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні. Відповідно до листа Відділу містобудування та архітектури Тлумацької РДА від 16.05.2016 р., діючий генеральний план м. Тлумач був розроблений «УКРЗАХІДЦИВІЛЬПРОЕКТ» м. Львів - 1992 р., схвалений рішенням Тлумацької міської ради народних депутатів № 54 від 26.03.1991 р. в масштабі 1:5000. Згідно наданої фотокопії території, на якій знаходиться спірна земельна ділянка [PERSON], де зазначено вулицю без назви (Івасюка) червона лінія - 15 м, прилегла територія колишнього КП «Шляховик» із санітарно-охоронною зоною та територією індивідуальної забудови. На генплані контурів ділянок забудови, всіх вулиць та проїздів не відображено (а.с. 97). Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно пояснень представника відповідача, Тлумацькою міською радою рішення про вилучення земельної ділянки у [PERSON] для громадських потреб (для будівництва дороги) не приймалося, дозвіл на будівництво дороги, відповідна експертиза, проектна документація та акт вводу її в експлуатацію відсутні. Також будь-які інші документи з цього приводу відсутні і у матеріалах справи. За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи встановлені судом обставини про те, що [PERSON] належить спірна земельна ділянка і таке її право підтверджувалось відповідним державним актом, який був втрачений та не може бути відновлені на даний час в передбаченому законом порядку, та те, що представник позивача повністю визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 0,1584 га розташовану по [ADDRESS] та призначену для ведення особистого селянського господарства. На підставі викладеного,

Outcome: approved