Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання шлюбу недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на початку вересня 1992 року вона познайомилась з відповідачем, а згодом в них з`явились шлюбні стосунки. 05.12.1992 року сторони уклали в Оболонському районному відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Києві шлюб, про що зроблений актовий запис № 2008. Через деякий час відповідач зупинив спілкування з відповідачкою та поїхав на постійне місце проживання до республіки Азербайджан. Починаючи з березня 1993 року позивачка почала спільно проживати разом із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що продовжувалось до 2019 року, коли [PERSON] помер у зв`язку з запаленням легень. Враховуючи викладене, просить визнати шлюб, укладений між сторонами недійсним в зв`язку з його фіктивністю з моменту укладення. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Позивачка в судовому засіданні зазначила, що шлюб був фіктивним, оскільки багато років тому проживали разом з відповідачем менш ніж 6 місяців разом, а після відмови позивачки у проханні відповідача зареєструвати його місце проживання в її квартирі, він залишив їх спільне місце проживання. Спільних прав та обов`язків у подружжя не було. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи до суду не зявився, суд ухвалив розглядати справу за його відсутності. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 05.12.1992 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований в Оболонському районному відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, актовий запис № 2008. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7). Пунктами 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час укладення оспорюваного шлюбу. Порядок та умови укладені шлюбу врегульовані Главою 4 Розділу ІІ КпШС України. Відповідно до ст.45 КпШС України, Шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб).Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст.15 КпШС України Для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються, і досягнення ними шлюбного віку. У відповідності до положень ст.18 КпШС України, шлюбний вік встановлюється у 18 років для чоловіків і в 17 років для жінок. Державна адміністрація районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі комітети міських і районних у містах Рад можуть у виняткових випадках знижувати шлюбний вік. Статтею 17 КпШС України визначено перешкоди до укладення шлюбу і визначено, що не допускається укладення шлюбу: між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі; між родичами по прямій висхідній і низхідній лінії, між повнорідними і неповнорідними братами й сестрами, а також між усиновителями і усиновленими; між особами, з яких хоча б одна визнана судом недієздатною внаслідок душевної хвороби або недоумства. Як встановлено судом, через деякий час після укладення шлюбу відповідач припинив спілкування з відповідачкою, їх сімейні відносини припинились. Після цього місцезнаходження відповідача позивачу відомо не було При зверненні до суду, позивачка просить визнати шлюб недійсним у зв`язку з тим, що відповідач не мав на меті створення подружжя, а лише хотів зареєструвати своє місце проживання у квартирі відповідачки. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . З показів свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки вбачається, що позивачка любила відповідача. Під час весілля відповідач зазначав, що любить позивачку. Після укладення шлюбу, відповідач почав показувати свій характер, якій не сподобався позивачці та вони припинили шлюбні відносини. З показів свідка [PERSON] вбачається, що з позивачкою він знайомий з 1992 року, оскільки проживали в одному з нею будинку. Зазначив, що йому не відомий характер взаємовідносин позивачки з відповідачем. Знає про те, що вони були одружені, а незадовго після цього відповідач повернувся до Азербайджану. Також свідки надавали пояснення щодо взаємовідносин позивача з іншим чоловіком - [PERSON] . Дані щодо цього не є предметом доказування в даній справі. Посилання позивачки на укладення відповідачем шлюбу з нею задля отримання зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання на території України та подальшого отримання посвідки на постійне місце проживання в Україні, а також наявність у відповідача дружини та дітей в іншій державі матеріалами справи не підтверджується. Крім того суд зазначає, що позивачка звернулась до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним лише в 2020 році, тобто приблизно через 27 років після фактичного припинення відносин з відповідачем. Перешкод для розірвання цього шлюбу внаслідок припинення шлюбних відносин за цей період судом не встановлено. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою не доведено відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. Припинення шлюбних відносин є підставою для розірвання шлюбу, а не визнання його недійсним. З цих підстав суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed