Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне. Вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Довідки Форми 1, за вищевказаною адресою зареєстровані позивачка, іі донька [PERSON], син [PERSON] та [PERSON] з 1991 року. Однак, з 1991 року відповідач у будинку [PERSON] не проживає, особистих речей не має, місце проживання не відоме. Всі обов'язки, що випливають з найму житлового приміщення несе позивачка, в тому числі за відповідача. Таким чином, позивачка, посилаючись на ст. ст. 71, 150 ЖК УРСР, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ст. ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, просила суд позов задовольнити. В судове засідання сторони не з'явилися, позивачка в письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутністю заочно, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність чи заперечень на позов до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20785179 від 03.11.2008 року, [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину (р. № 1-824) належить на праві приватної спільної часткової власності належить 39/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, позивачка не має можливості розпорядитися своїм майном, в силу наступних обставин. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані (Довідка Форми 1) позивачка, відповідач та діти [PERSON], а постійно мешкають тільки позивачка та діти. Відповідач з 1994 року у будинку не з'являвся, забрав усі свої речі та пішов у невідомому напрямку. Теперішнє його місце мешкання позивачці невідоме. Всі обов'язки, що випливають з найму житлового приміщення несе [PERSON] Таким чином, відповідач у вказаній квартирі не проживає більш ніж десять років, своїх особистих речей в квартирі не має, не приймає участі а ні у витратах на поточний ремонт квартири, а ні в оплаті необхідних комунальних та інших необхідних платежів. Згідно ст. 71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною і, за загальним правилом, не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Якщо тимчасова відсутність особи перевищує шість місяців, члени сім'ї, в тому числі і колишні, а також наймодавець вправі пред'явити позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їхніх родин і вправі розпоряджатися нею за своїм розсудом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved