Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить поділити майно належне їм на праві спільної сумісної власності подружжя, виділивши [PERSON]: 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , який знаходиться в [ADDRESS]. Виділити [PERSON]:1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , який знаходиться в [ADDRESS]. У відкритому судовому засіданні позивачка - [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю просить суд задовольнити їх з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач - [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав повністю. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON], необхідно задовольнити повністю з наступних підстав. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON], перебували в шлюбі з 12 грудня 1987 року, який розірвали 09 квітня 2012 року, що підтверджується світлокопією рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 09 квітня 2012 року (а.с. 7). Відповідно до змісту вимог ч.3 ст.61ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями розташованими за адресою: [ADDRESS], що підтверджується світлокопією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.09.2006 року (а.с. 10), світлокопією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.10.2006 року (а.с. 11) та світлокопією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 16.01.2006 року (а.с. 12-15). Сторони під час судового засідання фактично підтвердили, що будували спірний житловий будинок з господарськими будівлями перебуваючи в шлюбі, також сторони погодилися на вартість вище зазначеного домогосподарства. Згідно з вимогами ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирішуючи питання по вище зазначеній цивільній справі щодо правовідносин, що виникли раніше і регулювалися правовими нормами, які на час розгляду даної цивільної справи втратили чинність, суд вважає за необхідне на підставі ст. 5 Цивільного кодексу України застосовувати правові норми, які діяли на час виникнення правовідносин та правові норми, які діють на час розгляду вище зазначеної цивільної справи в суді. Відповідно до змісту вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року) зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до змісту вимог ст. 60 Сімейного кодексу України (в редакції 2002 року) зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи вище зазначені обставини суд вважає, що оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS], будувався (придбаний) сторонами під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] то воно є спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON]. Незалежно хто із подружжя зареєстрований його власником і на чиє ім'я оформлялися вище вказані правоустановлюючі документи, а також хто з них побудував (придбавав) нерухоме майно. З огляду на наведене вище суд вважає, що сторони, як співвласники житлового будинку з господарськими будівлями, мають рівні права щодо спільної сумісної власності подружжя, і мають рівну частку в цьому нерухомому майні. При вирішенні питання щодо розподілу, виділенню та визнанню права власності за сторонами на належну їм по 1/2 частці в нерухомому спільному сумісному майні подружжя, суд виходив із засад рівності часток в майні сторін, а також із загальних засад цивільного законодавства, якими відповідно до ст. 3 ч. 1 п. п. 5, 6 Цивільного кодексу України, є: судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. По даній цивільній справі маються судові витрати, які сплатила позивачка - [PERSON], а саме: судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок (а.с.1 ), витрати на правову допомогу 1000 гривень (а.с. 18), які підлягають до повного задоволення, оскільки позов задоволено повністю, а відповідно до змісту вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивачки слід стягти вище зазначену суму судових витрат.

Outcome: approved