Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 27.10.2007 року по 06.09.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу в 2012 році ними було придбано автомобіль «HYUNDAY ACCENT», 2012 р.в. кузов Z94CU41CACR153607, реєстраційний номер [NUMBER], який за взаємною згодою був зареєстрований на імя [PERSON] В подальшому останній без її згоди розпорядився вказаним автомобілем та 20.06.2013 року зняв його з обліку і в подальшому продав своєму батьку [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком ААВ235205 від 21.06.2013 року. В звязку з цим, посилаючись на автомобіль є спільною сумісною власністю її та [PERSON], вчинений останнім правочин виходить за межі дрібного побутового та був здійснений без її згоди, позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «HYUNDAY ACCENT», 2012 р.в. кузов Z94CU41CACR153607, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], оформлений довідкою-рахунком ААВ235205 від 21.06.2013 року та зобовязати кожну із сторін правочину повернути другій стороні в натурі все, що ними одержано на виконання цього правочину; поділити майно шляхом визнання за [PERSON] права власності на вказаний автомобіль та виділити йому вказаний транспортний засіб, стягнувши з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості належної їй частини автомобіля в сумі 52890 грн. 08 коп. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що вказаний автомобіль було придбано за його власні кошти та, крім того, позивачкою не доведено, що автомобіль було продано без її згоди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. В призначене на 11.08.2015 року судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. Про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с.216). Відповідач [PERSON] та його представник в призначене на 11.08.2015 року судове засідання також не зявились. В наданій заяві представник відповідача просив зупинити провадження по справі до повернення [PERSON] із відрядження у зоні проведення антитерористичної операції, на підтвердження чого надав наказ Генерального прокурора України №252-вк від 14.07.2015 року про увільнення [PERSON] від виконання службових обовязків на посаді старшого прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та покладення на нього тимчасового виконання службових обовязків на посаді прокурора третього відділу військової прокуратури Донецького гарнізону Південного регіону України. Разом з тим, в задоволенні вказаного клопотання про зупинення провадження по справі судом ухвалою без видалення до нарадчої кімнати було відмовлено на підставі ч.2 ст.202 ЦПК України, оскільки інтереси відповідача в суді представляв його захисник. Крім того, суд враховує, що зазначений вище наказ про тимчасове переведення відповідача на іншу посаду не є належним доказом, що свідчить про неможливість та поважність причин його неявки до суду. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також представник останнього належним чином повідомлялись про день та час слухання справи, належних доказів щодо поважності причин своєї неявки до суду не надали, представник відповідача [PERSON] про причини своєї неявки не повідомив, а також враховуючи той факт, що останні приймали участь в попередніх судових засіданнях, де надали свої пояснення та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, у тому числі в письмовому вигляді, ніяких клопотань, які б не були розглянуті судом не заявляли, суд, з урахуванням думки представника позивача, вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті у відсутності не зявившихся відповідачів та представника. Заслухавши доводи сторони позивача, враховуючи заперечення відповідачів та дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.10.2007 року. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2013 року, що набрало законної сили, шлюб між останніми було розірвано (а.с.10). В період перебування у зареєстрованому шлюбі ним було придбано автомобіль «HYUNDAY ACCENT», 2012 р.в. кузов Z94CU41CACR153607, реєстраційний номер [NUMBER], який 08.10.2012 року згідно довідки-рахунку ДПІ619410 було зареєстровано за [PERSON] 20.06.2013 року вказаний автомобіль за заявою [PERSON] було знято з реєстраційного обліку для реалізації та 21.06.2013 року на підставі довідки-рахунку ААВ235205 був зареєстрований за [PERSON] Вказані вище обставини підтверджується відповідною довідкою Дніпропетровського ВРЕР-1 УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.11) та не заперечувались сторонами. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1 та 2 ст.65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. А відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на наведені положення Сімейного кодексу України діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. В своїх поясненнях в судовому засіданні та письмових запереченнях відповідачі посилались на те, що спірний автомобіль було придбано [PERSON] за власні кошти, отримані від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля [PERSON], а також за кошти отримані у позику від інших осіб та гроші, які були йому сплачені в якості винагороди при звільненні в запас за проходження військової служби. Разом з тим, суд враховує, що у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України відповідачі відповідних доказів на підтвердження вказаних заперечень та придбання спірного автомобіля за особисті кошти відповідача [PERSON] не надали. Надані [PERSON] копії розписок про позику коштів суд не вважає належними та допустимими доказами, оскільки представник позивача заперечував щодо їх справжності та відповідачем [PERSON] оригіналів вказаних боргових розписок суду представлено не було. Відповідач [PERSON] в своїх поясненнях та письмових запереченнях посилався на те, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2013 року було встановлено факт припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2010 року, в звязку з цим, згода останньої на продаж автомобіля в 2013 році потрібна не була. Проте, виходячи зі змісту зазначеного рішення вбачається, що мотивувальна частина останнього не містить висновків про встановлення судом факту припинення шлюбних відносин між сторонами та окремого проживання з жовтня 2010 року та вступна частина останнього лише містить посилання на зміст позову щодо погіршення відносин між сторонами з жовтня 2010 року. Також суд враховує, що зазначаючи про ненадання позивачкою доказів ненадання нею згоди на продаж автомобіля, відповідач [PERSON] в своїх поясненнях в судовому засіданні зазначив, що такої згоди від позивачки при продажі автомобіля батьку не отримував. Позивачка в своєму позові та будучі допитаної в якості свідка в судовому засіданні також заперечувала проти надання згоди на продаж автомобіля відповідачем, отримання коштів від його продажу. З урахуванням вищезазначеного, враховуючи щодо під час розгляду справи судом відповідачами не доведено факт придбання спірного автомобіля за особисті кошти відповідача [PERSON] та надання позивачкою згоди на його продаж [PERSON], а також встановлення факту придбання автомобіля сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та поширення на нього режиму спільної сумісної власності, виходячи із рівності часток спільного майна подружжя та того факту, що спірний автомобіль є річчю неподільною та фактично перебуває у користуванні відповідача [PERSON], суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення в повному обсязі. В звязку з чим, слід визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля «HYUNDAY ACCENT», 2012 р.в. кузов Z94CU41CACR153607, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], оформлений довідкою-рахунком ААВ235205 від 21.06.2013 року та зобовязати сторін вказаного правочину повернути другій стороні в натурі все, що ними одержано на виконання цього правочину; в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «HYUNDAY ACCENT», 2012 р.в. кузов Z94CU41CACR153607, реєстраційний номер [NUMBER] та виділити йому вказаний транспортний засіб; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй ? частини вказаного автомобіля в сумі 52890 грн. 08 коп. (1/2 від ринкової вартості автомобіля в сумі 105780 грн. 17 коп., визначеної у висновку судової автотоварознавчої експертизи №13535 від 18.02.2015 року). Відповідно до ст.88 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути судові витрати, а саме: витрати з проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 2460 грн. та судовий збір в сумі 758 грн. 30 коп., (229 грн. 40 коп. за вимогу немайнового характеру та 528 грн. 90 коп. за вимогу майнового характеру), а всього 3218 грн. 30 коп. судових витрат по 1609 грн. 15 коп. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved