Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивачка в вересні 2020 року звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.08.2003 року, мають спільного сина [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалось, З 2015 року кожен з подружжя живе окремим життям, фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства між позивачкою та відповідачем припинені, а відтак позивачка змушена звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.09.2020 було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні. Позивачка в судовому засіданні від 10.12.2020 р. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила шлюб розірвати. Відповідач позов не визнав у повному обсязі, просив суд про надання строку на примирення. Ухвалою суду від 10.12.2020 р. було зупинено провадження у справі, подружжю надано строк для примирення протягом трьох місяців. 10.03.2021 року строк наданий подружжю для примирення - сплинув. Ухвалою судді від 11.03.2021 провадження у справі було поновлено, призначено судовий розгляд справи. В судовому засіданні від 23.03.2021 позивачка зазначила суду, що в позовній заяві адвокатом було допущено помилки у викладенні обставин. Вони з чоловіком проживають в одній квартирі, спільно виховують дітей, однак вона втратила почуття любові до нього та на протязі 5 років вони фактично проживають як сусіди. За час наданий судом для примирення відносини між ними не змінились, вона наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач зазначив суду, що все викладене в позовній заяві не відповідає дійсності, оскільки вони проживають разом, виховують спільних дітей, які на даний час є неповнолітніми. Твердження позивачки про втрату почуттів не є підставою для розірвання шлюбу, оскільки суд має вживати заходів для збереження сім`ї та керуватись інтересами неповнолітніх дітей, які мають право виховуватись у повноцінній родині, а вагомі підстави для розірвання їх шлюбу у суду відсутні, оскільки він не зловживає алкогольними напоями, не веде аморального способу життя, займається вихованням неповнолітніх дітей, не вчиняє будь-яких незаконних дій по відношенню до дружини чи дітей. Відповідач вказав, що за час наданий судом для примирення між ними півтора місяця тому (від дати даного судового засідання) було відновлення подружніх (інтимних відносин), а тому він категорично наполягає на відмові позивачці у задоволенні поданого нею неправдивого позову. Позивачка з вказаним твердженням не погодилась і зазначила суду, що між ними дійсно відбулись інтимні відносини, однак це відбувається виключно з підстав маніпулювання відповідачем, коли їй потрібна його чоловіча допомога, вона немає почуттів до чоловіка на протязі останніх 5 років, за час наданий для примирення відносини між ними не змінились і вона наполягає на розірванні шлюбу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши фактичні взаємини між подружжям, дійсні причини звернення позивачки з вказаним позовом, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень ч. 2 ст. 36 та ст. 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що між сторонами 09.08.2003 року укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області (а/з № 42), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб. Сторони мають двох спільних дітей - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.12, 13). Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка скористалась даним правом та звернулась до суду з вищевказаним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 1 СК України, побудова сімейних відносин та збереження шлюбу відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З метою збереження шлюбу, судом було надано подружжю строк на примирення терміном 3 місяці, однак позитивного результату досягнуто не було. Справа перебуває в провадженні суду понад шість місяців, за час наданий судом для примирення, зі слів відповідача між сторонами відбулись відносини, що притаманні подружжю, однак вказане твердження суд не приймає в якості доказу відновлення сталих подружніх відносин між сторонами у справі, як зазначила суду позивачка вказана подія відбулась внаслідок маніпулювань з боку відповідача, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно положень ч.ч.3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Оскільки позивачка зазначила суду, що на протязі останніх 5 років втратила почуття любові до відповідача та наполягає на розірванні даного шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням позивачки до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. При цьому, суд критично оцінює заперечення відповідача щодо розірвання шлюбу з тих підстав, що втрата почуттів з боку позивачки не є підставою для розірвання шлюбу, оскільки суд має вживати заходів для збереження сім`ї та керуватись інтересами неповнолітніх дітей, які мають право виховуватись у повноцінній родині, а вагомі підстави для розірвання їх шлюбу у суду відсутні, оскільки він не зловживає алкогольними напоями, не веде аморального способу життя, займається вихованням неповнолітніх дітей, не вчиняє будь-яких незаконних дій по відношенню до дружини чи дітей, а відтак відповідач категорично наполягав на відмові у задоволенні надуманих позовних вимог. Суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась, вжиті судом заходи по збереженню шлюбу подружжя позитивного результату не надали, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбує порушенням права позивачки на свободу та особисту недоторканість, що призведе до порушення її інтересів, що має істотне значення при вирішенні даної справи судом, а тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved