Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення режиму окремого проживання подружжя. В позовній заяві позивачка вказує, що 21 вересня 1996 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON], [INFO]. З 2009 року за договором довічного утримання позивачка піклувалась за однією родиною, після якої з 2011 року їй залишилась ? частина будинку № [ADDRESS]. Крім основної роботи, виконання вказаного договору віднімало багато часу. Фактично на неї було покладено фінансування сімейного бюджету. Робота чоловіка пов'язана з частими від'їздами. Вона практично не приносить доходу, але відіймає значний час. На цьому ґрунті між ними часто виникали скандали, що змусило її з листопада 2015 року проживати окремо по [ADDRESS]. Розірвати шлюб з чоловіком вона не бажає, оскільки сподівається, що вони зможуть проживати разом. Тим, більше, що їх неповнолітня донька проти розлучення батьків. Тому, в зв'язку з неконтрольованими від'їздами її чоловіка, в період часу коли вони не проживають разом, та його можливістю оформити якусь сумнівну угоду, позивачка просить встановити режим окремого проживання подружжя, для забезпечення своєю фінансової безпеки. В судове засідання сторони не з'явились. Від позивачки до суду надійшла заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від відповідача до суду надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає повному задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони по справі уклали шлюб 21 вересня 1996 року \\а.с.12\\. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON], [INFO] \\а.с.5\\. Як вбачається з копій паспортів громадянина України, позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а відповідач за адресою: [ADDRESS] \\а.с.4, 7\\. Також судом встановлено, що з листопада 2015 року позивачка мешкає окремо за адресою: [ADDRESS], та сторони окремо ведуть домашнє господарство, забезпечують себе. Від розірвання шлюбу сторони відмовляються. Вважають, що їм потрібен час для того, аби розібратися у відносинах та почуттях, крім того відчувають відповідальність за дитину та те, що розірвання шлюбу може негативно вплинути на них та дитину. Крім того, в зв'язку неконтрольованими від'їздами відповідача, в період часу коли сторони не проживають разом, та можливістю відповідача оформити якусь сумнівну угоду, встановлення режиму окремого проживання подружжя забезпечить фінансову безпеку позивачки. Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Так, відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом, і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Відповідно до п. 12 постанови Пленум Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Тому, враховуючи обставини, викладені позивачкою на обґрунтування позовних вимог, а також наданих доказів на їх підтвердження, суд вважає можливим задовольнити позов та встановити режим окремого проживання подружжя для [PERSON], [INFO], та її чоловіка [PERSON], [INFO], починаючи з дня набрання рішенням, ухваленим у справі, законної сили i до дня поновлення сімейних відносин. На підставі викладеного та

Outcome: approved