Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на проживання в її будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який вона отримала у спадок за заповітом після смерті бабусі. Також у даному житловому будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначила, що фактично на даний час за вказаною адресою проживає тільки вона, а відповідачі на протязі останніх 10 років не проживають в її будинку, проживаючи за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі не мають частки права власності на будинок, не беруть участі в його утриманні, не оплачують комунальні послуги, у добровільному порядку знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Тому з врахуванням вимог ст.ст. 163, 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України, вважає, що відповідачі втратили право користування її житловим будинком, оскільки вони були відсутні без поважних причин більше 10 років за зареєстрованим місцем проживання. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Додатково пояснила, що відповідачі були зареєстровані в належному їй житловому будинку, проте уже близько 10 років за місцем реєстрації відсутні, будь-яких домовленостей між нею та відповідачами щодо збереження за ними проживання в її будинку не було. У добровільному порядку знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені у встановленому порядку шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідачі про причини неявки не повідомили, а позивачка подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], опитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд у судовому засіданні встановив наступне. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що свідчить Витяг з реєстру про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 18.09.2012 р. (а.с. 4), який вона успадкувала після смерті бабусі [PERSON] на підставі рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.07.2012 р. (а.с. 3). У даному будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON], [INFO] (брат позивачки) та [PERSON], [INFO] (дружина брата позивачки), що підтверджується записами будинкової книги (а.с. 8-12). Довідками Тлумацького РС УДМС в Івано-Франківській області підтверджується, що відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31, 32). Відповідачі протягом 10 років в будинку не проживають, участі у його утриманні не приймають, не оплачують комунальні послуги, про що свідчать Акти обстеження від 25.11.2012 р., 15.05.2013 р., 29.10.2013 р., складені депутатом Тлумацької міської ради та сусідами (а.с. 5-7). Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом. У відповідності до ст. 64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засідання встановлено, що відповідачі були вселені в будинок як члени сім'ї попереднього власника житла. Але як свідчать Акти обстеження від 25.11.2012 р., 15.05.2013 р., 29.10.2013 р., за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS], відповідачі протягом останніх 10 років не проживають, участі в утриманні житла не приймають, особистих речей та речей повсякденного використання, які б їм належали, в будинку не має, у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають. Відповідачі фактично проживають за адресою: [ADDRESS], про що свідчать повідомлення про отримання ними повісток про виклик в судове засідання, а не у будинку за зареєстрованою адресою проживання. Свідки [PERSON] та [PERSON], опитані судом, ствердили, що відповідачі уже близько десяти років не проживають за адресою: [ADDRESS], участі в утриманні будинку не приймають. Відповідачі залишили будинок добровільно, їх ніхто не виганяв та не перешкоджав їм у проживанні. На даний час вони проживають у Одеській області. Враховуючи те, що відповідачі не подали суду доказів на спростування позовним вимог позивачки, оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідачі втратили право користування житловим будинком позивачки внаслідок відсутності більше 1 року за місцем реєстрації без поважних причин, а тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому судові витрати по справі, які складаються з судового збору в сумі 229,40 грн., сплачених позивачкою за квитанцією від № к17/U/49 30.10.2013 р. (а.с. 15) та витрат на правову допомогу в сумі 250 грн., сплачених позивачкою за квитанцією № 007022 від 30.10.2013 р. (а.с. 16), слід стягнути пропорційно з відповідачів. На підставі наведеного,

Outcome: approved