Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд з України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 липня 2010 року між нею та відповідачем по справі було укладено шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та знаходиться повністю на її утриманні. Рішенням Подільського районного суду м. Києва (справа №2607/2391/2012) від 06 квітня 2012 року шлюб було розірвано. Посилається на те, що відповідач протягом трьох років участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини та її здоров'ям не цікавиться, від сплати аліментів за рішенням суду ухиляється, має значну заборгованість по сплаті аліментів, будь-якої матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Іноді є можливість і бажання оздоровити дитину за кордоном в екологічно чистих районах. Як відомо, екологічний стан чорного моря в цілому несприятливий, сервіс відсутній, умови проживання не відповідають ціновій політиці. До Криму з маленькою дитиною дуже важко добратися, а зважаючи на останні політичні події ще і певно, небезпечно. Крім того, дитина дуже засмучується, коли не має можливості разом з нею виїжджати на відпочинок за кордон і мусить залишатися дома з родичами. Крім того, виїзд дитини за кордон вважає сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Зазначає, що має родичів (в тому числі близьких), які проживають в Російській Федерації, Республіці Білорусь тому виникає необхідність перетину кордону цих держав з метою їх відвідування та піклування про них. Коли її дитину немає на кого залишити, вона мусить відмовлятися від поїздок до цих держав, в протилежному випадку дитина засмучується, що вона не має змоги їхати з нею. Обґрунтовує вимоги також тим, що відповідач по справі згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надає, і взагалі не цікавиться її здоров'ям, матеріальним та духовним благополуччям. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її фізичному, психічному, моральному здоров'ю, всебічному та гармонійному розвитку. Звертає увагу суду на те, що статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Вважає, що батьки повинні докладати усіх зусиль, для того, щоб дитина виросла здоровою, сильною та гармонійною особистістю. Відповідно до чинного законодавства права дитини є пріоритетними по відношенню до прав й обов'язків її батьків. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Посилаючись на ст. 33 Конституції України , ст.ст. 7, 150 Сімейного кодексу України та положення Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України вважає є підстави для її звернення до суду з зазначеним позовом до відповідача та просить надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України (за кордон) строком до 30 днів неповнолітньої дитини у супроводі її матері, без згоди та супроводу її батька до наступних країн: Росії, Білорусії, Туреччини, Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів, Болгарії, Польщі, Чехії, Угорщини, Словаччини, Італії, Іспанії, Франції, Німеччини, Греції, Ізраїлю, з моменту винесення рішення і до досягнення дитиною 16 років. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просила вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позов не доведений та не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.07.2010 року по 06.04.2012 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], видане відділом РАЦС Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 08.02.2011 року, актовий запис № 248 (а.с.5). З наданого суду рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.04.2012 року вбачається, що шлюб сторін розірваний (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами,адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного,духовного,інтелектуального,культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. В судовому засіданні позивачка обґрунтовуючи свої вимоги посилалась на ту обставину, що відповідач на протязі трьох років участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком її та здоров'ям не цікавиться, зовсім не спілкується з дитиною, матеріально не утримує, має заборгованість по сплаті аліментів та не надає їй згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон незважаючи на необхідність її згідно рекомендацій лікарів періодичного перебування на морі та, що виїзд за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її інтелектуальному розвитку як індивідуальності. Суд не може прийняти до уваги посилання позивачки на те, що відповідач не надає їй згоди на виїзд дитини, оскільки будь-яких доказів звернення до відповідача нею не надано. Не надано суду також в підтвердження необхідності відповідно з, як зазначає позивачка наданими рекомендаціями лікарів у зв'язку з захворюванням малолітньої дитини її оздоровлення в будь-яких санаторних чи оздоровчих закладах, надані ж виписки (а.с. 8, 9) містять лише зазначення основних медичних висновків та додаток 1 до картки стану здоров'я і розвитку дитини, а рентгенографія (а.с.41) носить рекомендований характер та необхідність проведення додаткових консультацій та досліджень. Позивачка посилається на те, що дитина часто хворіє на застудні захворювання і є необхідність в її оздоровленні за кордоном, однак в переліку країн значаться держави з різними, відмінними від України кліматичними умовами, поряд з цим нею не надано інформацію щодо змоги дитини відвідувати ту чи іншу державу (багаторазове вивезення дитини) в той чи інший проміжок часу у співвідношенні з її хворобливим станом та перебуванням на диспансерному обліку та її віку. В силу статті 57 ЦПК України позивачкою не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів про те, що вона має намір дійсно оздоровити дитину за кордоном і здійснити виїзд у зазначені країни, не зазначено нею і оздоровчих закладів, що підтверджує необґрунтованість заявлених вимог. Крім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька(одноразовий), з визначенням його початку та закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З пояснень свідка, сестри позивачки [PERSON] також не вбачається, що безпосередньо вона чи позивачка звертались до відповідача за дачею згоди на виїзд дитини і останній відмовив в ній, оскільки свідок зазначила, що вони не бажали з ним спілкуватись, а обставини розмов з матір'ю відповідача їй відомі зі слів сестри, вона особисто також не зверталась до нього з зазначеним проханням щодо дачі згоди на виїзд дитини сторін, відсутні і заяви до нотаріальної контори чи переписка як електронна так і смс-повідомлень. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України». Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Виходячи з наведеної норми для безперешкодного виїзду малолітньої дитини за кордон разом із матір'ю на оздоровлення необхідний дозвіл батька. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; - коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Так, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналізуючи норми чинного законодавства в їх сукупності суд приходить до висновку, що основною підставою для задоволення вимог позивачки є надання підтвердження відмови відповідача в наданні дозволу на виїзд дитини,однак позивачкою в порушення вимог ст.57-60 ЦПК України суду не надано будь-яких доказів в підтвердження зазначеної обставини,що спростовує її посилання на те, що відповідач не дає їй згоду на виїзд дитини і вона не має можливості оздоровити її та забезпечити культурний та інтелектуальний розвиток її світогляду. Згідно статті 141 СК України - мати,батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень,який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Посилання позивачки на те, що матеріали справи містять докази того, що відповідач не бере участі у житті дитини, ігнорує вимоги закону та загально - людські принципи не підтверджує факт відмови відповідача від дачі ним згоди на виїзд дитини, а лише підтверджує неналежне виконання ним своїх батьківських обов'язків, що є підставою для вирішення питання відповідно до вимог ст.164 Сімейного кодексу України. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, Конституції України, ст.ст.7, 150 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дітей, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, Постанови КМ України від 31.03.1995 року за №231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон та проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення»,

Outcome: dismissed