Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить суд винести рішення, за яким визнати житловий будинок в [ADDRESS] спільною сумісною власністю та поділити спільне з відповідачем майно у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд в ідеальних частках без його реального поділу, визнати за нею та [PERSON] право власності на даний житловий будинок по 1/2 частині за кожним та залишити його в їхній спільній частковій власності. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали пояснивши суду, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], Недригайлівського району Сумської області, не являється сумісною власністю подружжя так, як за час шлюбу будинок істотно не збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Перебудовою і добудовою даного будинку у 1999-2000 роках займався [PERSON] на прохання [PERSON] за її кошти, а гараж являється об'єктом самочинного будівництва, а тому не підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя. Суд заслухавши доводи сторін, допитавши свідків, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 20 липня 1996 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] (а.с.8). Після реєстрації шлюбу сторони проживали в м. Суми. [INFO] року у м. Суми у них народилася дочка [PERSON] (а.с.9). У 2000 році сім'я переїхала проживати в будинок баби відповідача- [PERSON] в [ADDRESS]. [INFO] року в селі Вільшана Недригайлівського району Сумської області у сторін народився син [PERSON] (а.с.10). [INFO] року [PERSON] померла. За життя 26 березня 2001 року [PERSON] склала заповіт за яким заповіла [PERSON], відповідачу по даній справі, все належне їй майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS]. Спірний житловий будинок належав на праві особистої приватної власності [PERSON] та був успадкований [PERSON] після її смерті як спадкоємцем за заповітом. На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено в 1999 році за свого життя [PERSON] за свої ж кошти розпочала добудову належного їй на праві власності будинку. Добудова проводилася під керівництвом її племінника та батька відповідача за даним позовом [PERSON] Всі роботи з добудови двох спалень, коридору, влаштування нового даху, вставлення нових вікон, заміни системи опалення, перебудови паркану, влаштування у дворі свердловини для забору води, газопостачання до будинку, будівництва вбиральні були виконані протягом 1999-2000 років. В судовому засіданні даний факт підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Під час спільного проживання в даному будинку позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON], здійснювали поточний ремонт та облаштували житлові кімнати під їх вимоги. Після смерті [PERSON] в успадкованому будинку був здійснений лише косметичний ремонт. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р., чинного на час виникнення спірних правовідносин, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічне положення міститься в п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України. Оскільки спірне нерухоме майно набуте [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON], є належним йому з моменту відкриття спадщини, то воно не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. На думку суду не може також бути підставою для такого визнання і участь позивача у здійсненні поточного ремонту належного відповідачеві на праві особистої приватної власності будинку. Відповідно до ч. З ст. 156 ЖК УРСР повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Не можуть бути підставою для задоволення позову і посилання позивачки [PERSON] на спільне будівництво ними гаража. Відповідно до п. б Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року за № 6, «...право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку...». Гараж, на будівництво якого посилається позивачка [PERSON], є самочинно збудованим, а тому не може бути предметом поділу в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні зменшених позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed