Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому послалася на те, що 19.09.2012р. нею було укладено з відповідачем, який є її онуком договір дарування квартири [ADDRESS], за яким нею відчужено належну на праві власності квартиру, при цьому за домовленістю сторін вони мали укласти договір довічного утримання, для того, щоб відповідач її доглядав, а після смерті отримав квартиру. Так як вона є людиною похилого віку, потребуючою стороннього догляду, а відповідач скористався її віком та необізнаністю , ввів її в оману та це призвело до того, що фактично нею було укладено договір дарування, а не довічного утримання. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що оспорюваний договір дарування є недійсним з підстав ст.. 230 ЦК України, оскільки не відповідає вимогам дійсності правочину, в тому числі обставинам, що мають істотне значення, визначеним ст.229 ЦК України, просила суд визнати договір дарування від 19.09.2012р. недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, чітко зазначили, що оспорюваний договір дарування підлягає визнанню не дійсним з підстав ст. 230 ЦК України, як правочин укладений внаслідок умисних дій відповідача якими він ввів позивачку в оману. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали повністю, пояснили, що договір дарування був укладений саме за ініціативи позивачки, яка самостійно оформила всі документи для його засвідчення нотаріально, обрала нотаріуса якому довіряла та будучи повідомленою про правові наслідки саме договору дарування, погодилася з текстом договору, про що засвідчила письмово: « З текстом договору ознайомлена» та підписала цей договір. Також пояснили, що відповідач 22.12.1992р.н., станом на 2012р. йому виповнилося лише 20 років, особистіх доходів він не мав, його виховала дружина дядька, так як він залишився сиротою. Бабуся була для нього єдиною ріднею, а тому він сприймав договір дарування як бажання рідної людини допомогти йому в житті. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Позивачка та її представник в судовому засіданні послалися на те, що підставою недійсності договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі № 5249 є те, що позивачка уклала цей договір під впливом омани з боку відповідача. Відповідно до ч.1 ст..230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу) , такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто, в даному випадку при вирішенні спору про недійсність правочину, суду необхідно було встановити чи дійсно відповідачем були вчинені дії по введення в оману позивачки, чи бездіяльність щодо замовчування істотних обставин договору, при повідомленні яких позивачці, нею такий договір укладений би не був. В судовому засіданні позивачка та її представники наголошували на тому, що відповідач, хоч і проживав в іншому місці, але зобов»язувався надавати позивачці постійну допомогу, в тому числі по харчуванню, утриманню квартири в належному стані. Вона вважала, що її право власності не буде порушене, що до часу смерті за нею буде забезпечений догляд зі сторони відповідача, а тому згодилася укласти договір дарування. Також позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона бажає продати вказану квартиру, оскільки відносини з сусідами по квартирі стали негативними, її квартиру пограбували, вона побоюється за своє життя, а тому на цей час має намір виїхати з квартири до рідних свого померлого чоловіка. На запитання до позивачки : чому, був укладений договір дарування, позивачка пояснила, що вважала, що право власності перейде до відповідача після її смерті. З показів свідків [PERSON] - державного нотаріуса Узинської міської державної нотаріальної контори вбачається, що документи по оформленню договору їй було надано особисто позивачкою, клієнт сказала, що бажає подарувати єдиній рідній людині - онуку [PERSON]. За договір довічного утримання розмови не було, в тому числі не обговорювалося питання : яку суму буде виділяти відповідач на утримання сторони за договором довічного утримання, яку конкретно допомогу буде надавати. Крім цього, свідок звернула увагу суду на те, в договорі дарування, для виключення будь яких непорозумінь щодо природи правочину, який укладено сторонами, сторони особисто записали власноручно, що з текстом договору ознайомлені. Також, нотаріусом було встановлено, що позивачка, хоч і є престарілою людиною, але повідомила нотаріусу, що вона грамотна, може читати, неодноразово укладала в нотаріальній конторі різні правочини, в тому числі договір купівлі - продажу квартири від 23.09.2011р. З показів допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони не були присутні при обговоренні умов договору, їм не було відомо про те, щоб [PERSON] надавав хоч - якусь допомогу позивачці. Оскільки він сам потребував допомоги та знаходився під опікою [PERSON], як сирота, що залишився без батьківської опіки. Також ці свідки повідомили, що у них негативні відносини з відповідачем та [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що допомагав позивачці по господарству ще під час її проживання в м. Білій Церкві, а потім іноді приїзджав до неї в м. Узин, йому нічого не відомо про договір дарування, який укладено позивачкою. Свідок [PERSON] показала, що позивачка хотіла подарувати онукові [PERSON] квартиру в м. Білій Церкві на Торговій площі, але тоді передумала. А коли продала квартиру в м. Білій Церкві, придбала квартиру в м. Узин, то визвала [PERSON] до себе в м. Узин і запропонувала подарувати належну їй квартиру в м. Узині. Всі документи готувала особисто позивачка, вона перед цим договором у 2011р. укладала договір купівлі-продажу квартири у цього ж самого нотаріуса. Отже, в ході розгляду справи була встановлена та обставина, що формування внутрішньої волі позивачки відбулося без будь якого впливу, в тому числі омани з боку відповідача, обставин, які б спотворили справжню волю особи судом не встановлено. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи на здійснення правочину, не має істотного значення. Приймаючи до уваги встановлені обставини , суд вважає , що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту здійснення правочину під впливом обману з боку відповідача. При укладенні договору дарування позивачка діяла добровільно, правову природу договору розуміла, не заперечувала, що причиною по якій звернулася до суду є те, що їй необхідно продати квартиру та виїхати до рідних свого чоловіка. Інших доказів на підтвердження перебування позивачки під впливом омани, суду не надано.

Outcome: dismissed