Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 05.08.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду від 06.02.2017 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Також зазначила, що вона має можливість та бажання виїжджати разом з дітьми за кордон до своїх рідних та родичів на свята та у відпустку, зокрема, до своєї бабусі, а також двоюрідної сестри [PERSON] та брата [PERSON], які мешкають в Краснодарському краї та куди вона завжди виїжджала на відпочинок на березі моря. Проте, відпочинок та оздоровлення на узбережжі Чорного моря для неї та дітей став неможливим через неналежну поведінку відповідача, пов'язану з безпідставною відмовою у наданні згоди на виїзд, що перешкоджає спілкуванню з рідними та шкодить інтересам дітей, їх всебічному та гармонійному розвитку. З огляду на це, позивачка просила суд надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу батька, до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку, а також надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасових виїздів дітей за межі України без згоди батька до досягнення ними шістнадцятирічного віку. Під час розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та остаточно просила суд надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд дітей за межі України до Росії в період з 01.10.2017 року по 15.12.2017 року без згоди та супроводу батька, а також надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасових виїздів дітей за межі України до Росії без згоди батька. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в наданих до суду письмових запереченнях просив розглядати справу без його участі, позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на чинення позивачкою йому перешкод у вихованні та особистому спілкуванні з дітьми, а також на те, що надання дозволів на багаторазовий виїзд дітей за межі України суперечить ст.ст.141,153,157 СК України та остаточно призведе до позбавлення його права спілкування з дітьми та їх виховання. Заслухавши пояснення позивачки, перевіривши доводи, викладені в письмових запереченнях відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 05.08.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду від 06.02.2017 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які після припинення між сторонами шлюбних відносин залишились проживати разом із позивачкою. З наданих позивачкою до позову письмових доказів, а також з заперечень самого відповідача вбачається, що останнім на неодноразові звернення позивачки не надавався дозвіл на виїзд їх дітей в супроводі матері до Росії, де мешкають родичі позивачки. А тому, вказаний спір підлягає вирішенню в судовому порядку. Відповідно до ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частиною 3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (далі - Порядок), документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно п.п.2 п.7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності, при виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. У ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, враховуючи, що малолітні діти постійно проживають разом із матір'ю - позивачкою [PERSON], знаходиться на її вихованні та утриманні, їх виїзд за межі України до Росії, де мешкають рідні та родичі позивачки, не зашкодить інтересам дітей та є доцільним з точки зору її виховання, розвитку та відпочинку, а відповідач своєю бездіяльністю чинить перешкоди та унеможливлює отримання необхідних для цього документів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Разом з тим, суд враховує, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. З огляду на це та права батьків, закріплені в ст.ст.141,153,157 СК України, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. В зв'язку з цим, позовні вимоги слід задовольнити частково та надати дозвіл на тимчасовий одноразовий виїзд за межі території України до Росії в період з 01.10.2017 року по 15.12.2017 року малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в супроводі матері - громадянки України [PERSON], [INFO] та без згоди та супроводу батька дітей [PERSON], [INFO] Також позивачці слід надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового одноразового виїзду дітей за межі території України до Росії в період з 01.10.2017 року по 15.12.2017 року, без згоди батька дітей. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial