Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який був уточнений, до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди об`єкта нерухомості, відповідно до якого, позивачка передала відповідачу у тимчасову оренду на платній основі нежитлове приміщення № [NUMBER] (підвал), що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 116,50 кв.м. Об`єкт оренди належить позивачці на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києві від 15.10.2010 року. 04.05.2016 року на підставі Акту прийому-передачі нежилого приміщення № [NUMBER] до Договору оренди позивачкою відповідачу передано об`єкт оренди в стані, який був зазначений у вказаному акті. 10.05.2016 року було виявлено, що відповідачем без її дозволу проводилися ремонтно-будівельні роботи об`єкта оренди, внаслідок чого були зруйновані міжкімнатні перегородки 1, 2, 3, 4, 5, 6 та міжкімнатні двері і кількості 4 шт. Крім того, у всіх кімнатах пошкоджена стеля, растрові світильники Kimel San 4х8 у кількості 2 шт., світильники Kimel San 2х18 у кількості 2 шт., точкові світильники Ring R80 білого кольору у кількості 16 шт., зламаний унітаз з калоліфтом, пошкоджена охороно-пожежна сигналізація та приточно-витяжна вентиляція. Зазначені обставини були зафіксовані в Акті перевірки від 07.06.2016 року. Разом з тим, відповідач не сплачував грошові кошти за комунальні послуги та орендні платежі. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь майнову шкоду в розмірі 110 673,90 грн. та судові витрати. Заочним рішенням суду від 27.12.2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.07.2018 року заочне рішення суду від 27.12.2017 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. 20.08.2018 року до суду надійшла заява позивачки про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить суд достроково розірвати Договір оренди об`єкту нерухомості від 12.04.2016 року, укладений між сторонами; зобов`язати відповідача повернути об`єкт нерухомості позивачці в придатному для використання за призначенням стані; стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по орендній платі за період з 12.04.2016 року по 20.08.2018 року у розмірі 28278,49 грн., майнову шкоду у розмірі 107309, 74 грн., судові витрати по справі. 18.09.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідач вказує про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних належних доказів на підтвердження того, що саме з вини відповідача була завдана шкоди, позивачкою не надано. Крім того, при складанні акту, що підтверджує наявні пошкодження у приміщенні, відповідач присутній не був, він був складений через місяць після того, як відповідач звільнив приміщення. Крім того, з травня 2016 року відповідач приміщенням не користується, виїхав з нього, сплативши необхідну суму позивачці, а тому підстав для стягнення з нього орендної плати немає. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 22.10.2018 року до суду надійшла Відповідь позивачки на відзив, відповідно до якої позивачка наполягає на задоволенні позовних вимог, зважаючи на те, що нею надано достатньо доказів на підтвердження того, що саме з вини відповідача приміщення було приведено у неналежний стан, а тому відповідач повинен відшкодувати завдані збитки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року призначено судову будівельно-технічну експертизу, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року провадження у справі відновлено у зв`язку з поверненням цивільної справи з експертної установи. 13.03.2019 року до суду надійшла заява позивачки про збільшення позовних вимог, в якій вона просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по орендній платі за період з 12.04.2016 року по 12.03.2019 року у розмірі 35020, 43 грн., майнову шкоду у розмірі 107309, 74 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2019 року судом призначено судову будівельно-технічну експертизу, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з поверненням справи з експертної установи. 11.02.2020 року до суду надійшла заява представника позивачки про зміну предмету позов, відповідно до якої позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по орендній платі за період з 12.04.2016 року по 12.05.2019 року у розмірі 35000, 00 грн., майнову шкоду у розмірі 107309, 74 грн., судові витрати по справі та витрати на правничу допомогу у розмірі 4300, 00 грн. У судовому засіданні представники позивачки повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір оренди об`єкта нерухомості, відповідно до якого, позивачка передала відповідачу у тимчасову оренду на платній основі нежитлове приміщення № [NUMBER] (підвал), що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 116,50 кв.м. Об`єкт оренди належить позивачці на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києві від 15.10.2010 року. 04.05.2016 року на підставі Акту прийому-передачі нежилого приміщення № [NUMBER] до Договору оренди [PERSON] передано об`єкт оренди в стані, який був зазначений у вказаному акті. У своїх позовних вимогах позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по орендній платі за період з 12.04.2016 року по 12.05.2019 року у розмірі 35000, 00 грн., майнову шкоду у розмірі 107309, 74 грн., судові витрати по справі та витрати на правничу допомогу у розмірі 4300, 00 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі, то слід зазначити наступне. Як вбачається з умов Договору оренди від 02.04.2016 року (п.3.2) загальна сума орендної плати за період дії цього Договору становить 35000, 00 грн. За домовленістю Сторін орендар зобов`язується сплачувати орендну плату рівними частинами поквартально, та повинен здійснити повний розрахунок по орендній платі за об`єкт нерухомості до 12 травня 2019 року. Орендар має право сплатити орендну плату за період дії даного Договору оренду одним платежем, але не пізніше строку, вказаного вище, а саме до 12 травня 2019 року. Згідно із п. 4.1 Договору термін дії цього Договору встановлений з 12 червня 2016 року до 12 травня 2019 року. Сума Договору складає 35000, 00 грн. Відповідно до вимог ст.. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користуванні за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладенні та виконання договору найму (оренди). Статтею 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Як встановлено при розгляді справи, об`єкт нерухомості, згідно Договору оренди, був переданий позивачкою відповідачу 04.05.2016 року на підставі Акту прийому-передачі нежилого приміщення № [NUMBER] до Договору оренди від 12.04.2016 року. 07.06.2016 року відповідач з орендованого приміщення виїхав. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і не оспорювався жодною із сторін. Відповідно до вимог п. 4.1.1, 4.1.2 Договору оренди моментом фактичного використання об`єкту нерухомості за цим Договором є підписання сторонами Акта приймання-передачі об`єкту нерухомості. Моментом закінчення фактичного використання об`єкту нерухомості за цим договором є підписання Сторонами Акта здачі об`єкту нерухомості. Як вже зазначалося вище, сторонами після укладення Договору оренду був підписаний Акт приймання-передачі об`єкту нерухомості, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] об`єкт нерухомості, але після того, як останній виїхав з приміщення відповідний Акт приймання-передачі сторонами не підписувався. Таким чином, суд вважає, що фактично об`єкт нерухомості, що був предметом Договору оренду, перебував у користуванні відповідача, орендну плату він не сплачував, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по орендній платі у розмірі 35000, 00 грн. Що стосується заперечень сторони відповідача про те, що відповідачем при звільненні приміщення був здійснений повний розрахунок з представником позивачки по орендній платі та іншим платежам, то вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому до уваги судом не приймаються. Також судом не приймається до уваги той факт, що відповідач звільнив спірне приміщення у червні 2016 року і далі не використовував, як підставу для звільнення від сплати орендної плати, оскільки відповідний акт підписаний сторонами не був, умови Договору оренди в цій частині відповідачем виконані не були, а тому суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення грошових коштів на відшкодування майнової шкоди, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 10.05.2016 року Актом перевірки виконання [PERSON] вимог Договору оренди від 12.04.2016 року нежилого приміщення № [NUMBER] від 07.06.2016 року було виявлено, що [PERSON] без дозволу [PERSON] проводилися ремонтно-будівельні роботи об`єкта оренди, внаслідок чого були зруйновані міжкімнатні перегородки 1, 2, 3, 4, 5, 6 та міжкімнатні двері і кількості 4 шт. Крім того, у всіх кімнатах пошкоджена стеля, растрові світильники Kimel San 4х8 у кількості 2 шт., світильники Kimel San 2х18 у кількості 2 шт., точкові світильники Ring R80 білого кольору у кількості 16 шт., зламаний унітаз з калоліфтом, пошкоджена охороно-пожежна сигналізація та приточно-витяжна вентиляція. Внаслідок виявлених пошкоджень позивач вказує про понесені ним збитки на відновлення приміщення, розмір яких становить 107309, 74 грн. Для визначення причини та наявності відповідних пошкоджень судом за клопотанням сторони відповідача було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення експертизи від 24.10.2019 року № 10695/19-43 встановлено наступне: 1) встановити, чи було спричинено матеріальну шкоду приміщенню [ADDRESS] , в період з 04.05.2016 року по 07.06.2016 року та відповідно вартість ремонтно-відновлювальних робіт (розмір завданої матеріальної шкоди), ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень, спричинених приміщенню у вказаний період, за даними візуального обстеження не вбачається можливим, оскільки на час проведення обстеження технічний стан опоряджувальних покритті, покриття підлоги, заповнення отворів та інженерних систем приміщень характеризується як добрий, пошкодження відсутні. Крім того, експерт не мав можливості огляду вказаних приміщень в зазначений період; 2) згідно документальних даних було спричинено матеріальну шкоду приміщенню [ADDRESS] в період з 04.05.2016 року по 07.06.2016 року, а саме здійснено демонтаж перегород та дверних блоків. Встановити вартість ремонтно-відновлювальних (розмір завданої матеріальної шкоди), ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень, спричинених приміщенню № [NUMBER] в період з 04.05.2016 року по 07.06.2016 року, згідно наданих документів, не вбачається можливим, у зв`язку з відсутністю всіх необхідних для розрахунку вихідних даних; 3) у зв`язку з відсутністю у наданих на дослідження документах необхідних вихідних даних для розрахунку вартості ремонтно-відновлювальних (розміру завданої матеріальної шкоди), ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень, спричинених приміщенню № 174 в період з 04.05.2016 року по 07.06.2016 року, наявні в матеріалах цивільної справи документи, а саме: кошторис з ремонту приміщенні (додаток № 1 до Договору), рахунок-фактура від 07.07.20916 року, рахунок-фактура від 06.07.2016 року, кошторис № 1 на проектні роботи з обладнання установою автоматичної охоронної, тривожної сигналізації, відео нагляду, локальний кошторис № 2-1-1 на охоронну, тривожну сигналізацію, кошторис № 1 на проектні роботи з обладнання установкою автоматичної, пожежної сигналізації, оповіщення про пожежу, локальний кошторис № 2-1-1 на пожежну сигналізацію та оповіщення про пожежу, договір № 01/17 від 20.07.2016 року, додаток до Договору № 01/17 від 20.07.2016 року, кошторис (додаток № 1 до договору 01/06) щодо ремонту приміщення, фотографії приміщення - не є такими, що підтверджують вартість спричиненої шкоди (вартість ремонтно-відновлювальних робіт) та ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень, спричинених приміщенню № [NUMBER] по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 статті 767 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Пунктом 6.2 Договору оренди орендар має право робити переобладнання, перепланування, добудови, перебудови, реконструкцію об`єкта нерухомості лише за письмовою згодою орендодавця. При розгляді справи встановлено, що відповідач користувався орендованим приміщенням у період до 07.06.2016 року, після чого приміщення було звільнено. Відповідним Актом від 07.06.2016 року було виявлено певні недоліки приміщення. Але при цьому слід зазначити, що у даному Акті відсутній підпис відповідача [PERSON] , при проведення огляду присутній він не був, відповідний акт приймання-передачі орендованого приміщення сторони не підписували. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а також коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для покладення на відповідача відповідальності за шкоду, що завдана майну позивача. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, а саме твердження щодо того, що пошкодження майна відбулося у зв`язку з неправомірними діями відповідача, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, а тому суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування майнової шкоди немає. Що стосується стягнення витрат позивача на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, адвокатом Дегтярьовою О.П., яка діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, надавалася правнича допомога позивачці [PERSON] на підставі Договору № 23 про надання правничої допомоги від 08.05.2019 року. На виконання вказаного Договору адвокатом було складено Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (додаток № 1 до Договору № 23), що був долучений до матеріалів справи. Позивачкою було сплачено вартість правничої допомоги у розмірі 4300, 00 грн., що підтверджується відповідними рахунками на оплату та платіжними дорученнями. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 4300, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial