Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що є власником квартири [ADDRESS], яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1997 року. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, зареєстрований в квартирі з 30.09.1999 року, але фактично в останній не проживає з часу розлучення, тобто з листопада 2013 року. Після розлучення вона зверталась до відповідача з проханням добровільно знятись з реєстрації в квартирі, але її прохання було проігнороване. З урахуванням наведеного, позивачка просила усунути їй перешкоди в користуванні власністю, визнавши відповідача таким, що втратив право користування [ADDRESS]. В наданій заяві позивачка просила розглянути справу без її участі, зазначивши про підтримання позову. В зв'язку з тим, що відповідач за місцем реєстрації не мешкає та фактичне місце проживання останнього не відомо, він повідомлявся судом про день та час слухання справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті суду. Проте, в призначені судові засідання відповідач повторно не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. З урахуванням зазначеного та враховуючи подану позивачем заяву про розгляд справи за її відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а також без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1997 року є одноособовим власником [ADDRESS] 07.05.1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб та з 30.09.1999 року відповідач зареєструвався в належній позивачці квартирі. За рішенням суду від 18.09.2013 року шлюб між сторонами було припинено. Як зазначила позивачка, вбачається з акту про не проживання та не спростовано відповідачем, що після розірвання шлюбу в 2013 році останній виїхав в квартирі та до теперішнього часу в ній не мешкає, але з реєстрації не знявся. У відповідності до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. А відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, [ADDRESS] була придбана позивачкою до укладення шлюбу з відповідачем, а тому на неї не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Будь-яких договорів щодо порядку користування вказаною квартирою між сторонами не укладалось. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.09.2013 року шлюб між сторонами було розірвано та відповідач з цього часу втратив статус члена сім'ї позивачки. З листопада 2013 року відповідач в належній позивачці квартирі не проживає та таким чином відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України втратив право користування останньою. Але з реєстрації в квартирі відповідач в добровільному порядку не знявся, чим чинить перешкоди позивачці, як власнику, вільно розпоряджатись квартирою. Також суд враховує, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття цієї особи з реєстрації. За вказаних вище обставин та наведених положень законодавства, суд приходить до висновку, що позивачкою обрано належний спосіб захисту порушеного права, позовні вимоги останньої є обґрунтованими та доведеними належними доказами. В зв'язку з цим, позов [PERSON] слід задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також слід стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved