Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування наказу про звільнення її з роботи, поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу. В підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що з 01.02.2005 року працювала на посаді спеціаліста І - ої категорії централізованої бухгалтерії комунального закладу «Самбірська центральна районна лікарня» (надалі КЗ «Самбірська ЦРЛ). В квітні 2016 року їй присвоєно спеціаліста II ої категорії. 16.06.2016 року представниками роботодавця її повідомлено про майбутнє вивільнення, про що вручено повідомлення від 23.05.2016 року, з якого убачається, що на виконання п.6 протоколу голови Львівської обласної державної адміністрації ОДА (надалі Львівської ОДА) № 47/0/7-16 від 02.03.2016р. і п.1 доручення голови Самбірської районної державної адміністрації (надалі Самбірської РДА) № 1 від 22.02.2016р. «Про вжиття невідкладних заходів щодо оптимізації видатків на утримання медичних установ, що фінансуються з районного бюджету», наказу КЗ «Самбірська ЦРЛ») від 25.03.2016р. № 112 «Про приведення штатної чисельності працівників централізованої бухгалтерії КЗ «Самбірська ЦРЛ» у відповідності до наказу Міністерства охорони здоровя (надалі МОЗ) № 33 від 23.02.2000р. «Про штатні нормативи та типові штати З0З» та у звязку з передачею у спільну власність територіальних громад сіл, селищ та міст Самбірського району медичних закладів, здійснюється скорочення 4,5 ставки спеціаліста централізованої бухгалтерії, у звязку з чим вона підлягає скороченню з роботи по п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України (надалі КЗпП). На даний момент відсутні вакантні посади, які б могли бути їй запропоновані. 17.08.2016 року під час її перебування в КЗ «Самбірська ЦРЛ» не з приводу виконання трудових обовязків, а через проходження обстеження у звязку зі станом свого здоровя представниками роботодавця їй було запропоновано поставити підпис під невідомим документом, від чого вона відмовилася. Про зміст такого документу її не було повідомлено та не надано його копії для ознайомлення. [PERSON] їй згодом стало відомо, це був наказ № 245-к по КЗ «Самбірська ЦРЛ» від 17.08.2016р., відповідно до якого вирішено припинити з нею трудовий договір та звільнити із займаної посади з 17.08.2016р. у звязку зі скороченням штату ( п.1 ст.40 КЗпП України). Лише згодом вона дізналася, що з приводу відмови підписання нею зазначеного наказу було складено акт про відмову підписати такий документ від 17.08.2016р. У звязку з перебуванням на лікарняному через стан здоровя на роботу вийшла 12.09.2016р., де їй відразу було доведено до відома наказ № 277-к від 12.09.2016р., в якому викладено наступне: «[PERSON], спеціаліста 11-ї категорії ЦБ КЗ СЦРЛ звільнити від займаної посади з 12.09.2016р. у звязку зі скороченням штату з 12.09.2016р. за п.1 ст.40 КЗпП України». Таке звільнення вважає незаконним, оскільки : - роботодавцем при вивільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі ( стаж на даній посаді, кваліфікація та продуктивність праці, важкі сімейні обставини); - не звернуто увагу на її повідомлення про те, що вона хворіє, що стверджується довідкою № 550 КЗ «Самбірська ЦРЛ», а, отже, звільнення відбулося під час перебування її на лікарняному (у непрацездатному стані) з 17.08.2016р. по 26.08.2016р., що стверджується листком непрацездатності № 357042; - профспілкова організація, членом якої вона являється, заперечила (не погодила) проти її звільнення; - їй не було запропоновано іншу вакантну посаду на КЗ «Самбірська» ЦРЛ при тому, що такі посади були і на момент звільнення, чим не дотримано вимог ст.49-2 КЗпП; - її не було ознайомлено з наказами по КЗ «Самбірська ЦРЛ»: від 25.03.2016р. № 112 «Про приведення штатної чисельності працівників КЗ «Самбірська ЦРЛ» у відповідність до Наказу МОЗ №33 від 23.02.2000р. «Про штатні нормативи та типові штати »; № 245-к від 17.08.2016р., відповідно до якого припинено трудовий договір та її звільнено. А тому просить постановити рішення, яким скасувати наказ № 245-к від 17.08.2016р. про її звільнення, поновивши їй строк на звернення до суду з приводу його оскарження, пропущений з поважних причин, поновити її на раніше займаній посаді з 17.08.2016 року та у відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу. Під час судового розгляду справи неодноразово в силу ст. 31 ЦПК України змінювала свої позовні вимоги. Останній раз просила постановити рішення, яким: - поновити їй строк на : а) оскарження рішення атестаційної комісії КЗ «Самбірська ЦРЛ» від 30. 03. 2016 року в частині присвоєння їй спеціаліста 11 ї категорії; б) наказу № 132 від 20.04.2016 року по КЗ «Самбірська ЦРЛ» (ідентифікаційний код юридичної особи 01997461) «Про атестацію працівників бухгалтерії» в частині присвоєння їй спеціаліста 11 ї категорії та скасувати цей наказ; в) звернення до суду з приводу оскарження наказу № 245-к від 17.08.2016р. року по КЗ «Самбірська ЦРЛ» (ідентифікаційний код юридичної особи 01997461) про припинення з нею трудового договору та звільнення її з займаної посади з 17.08.2016 року; - І) скасувати: а) рішення атестаційної комісії комісії атестації працівників бухгалтерії КЗ «Самбірська ЦРЛ» від 30. 03. 2016 року, винесеного у формі протоколу, «Про атестацію працівників бухгалтерії в частині присвоєння [PERSON] «спеціаліста другої категорії»; б) накази по КЗ «Самбірська ЦРЛ» про припинення з нею трудового договору та звільнення її з займаної посади : - №245-к від 17.08.2016 року з 17.08.2016року; - № 277-к від 12.09.2016р. з 12.09.2016 року; - №132 від 30. 04. 2016 року в частині присвоєння їй 11 ї категорії; II. поновити її на посаді спеціаліста I - ої категорії КЗ СЦРЛ з 17.08.2016 року; III. стягнути з відповідача в її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 24 572 (двадцять чотири тисячі пятсот сімдесят дві ) грн. 60 копійок. Збільшуючи свої позовні вимоги, окрім обставин, зазначених у раніше поданих заявах,, зіслалася на те, що її незаконно понижено в категорії згідно наказу КЗ «Самбірська ЦРЛ» №132 «Про атестацію працівників бухгалтерії» від 20.04.2016р., оскільки атестація була проведена з грубим порушенням ч. 1, 2, 4, 6. 8, 9, 12 Закону України «Про професійний розвиток працівників (далі Закону 4312 V1) щодо: - визначення категорії працівників, які підлягають атестації; - періодичності, графіку її проведення та повідомлення кожної особи, що атестується, про її проведення, порядку проведення такої у відповідності до затвердженого роботодавцем положення про проведення атестації; - складу атестаційної комісії; - оцінки професійного рівня та кваліфікації працівника за ознаками, що безпосередньо не пов язані з виконуваною роботою; - обовязкового доведення рішення атестаційної комісії до відома працівника та роботодавця протягом трьох днів після його прийняття. В порушення вимог цього Закону роботодавцем не прийнято відповідне Положення про проведення атестації, участь в комісії брала головний бухгалтер, яка була безпосереднім її керівником, під час проведення атестації комісія не вивчала продуктивність її праці, а лише зясовувалось питання щодо вміння працювати на ЕОМ, її не ознайомили належним чином з датою проведення атестації, членами комісії не вивчалась її характеристика, продуктивність праціі, а тому просить скасувати дане рішення, оформлене у вигляді протоколу. Оскільки наказ №132 «Про атестацію працівників бухгалтерії» від 20.04.2016р. про пониження її в категорії виданий на підставі незаконного рішення атестаційної колмісії, він також є незаконним і підлягає скасуванню. Беручи до уваги, що з рішенням атестаційної комісії та наказом № 132 «Про атестацію працівників бухгалтерії» належним чином її ознайомлено не було (протоколу комісії та наказу ій вручено не було, з ним ознайомилася лише в судовому засіданні), у звязку з чим пропустила строк звернення до суду з позовом з поважних причин, який просить поновити. Зазначила, що, незважаючи на її тимчасову непрацездатність та перебування на лікарняному, відповідач по справі - КЗ «Самбірська ЦРЛ «виносить інший наказ від 12.09.2016р. № 277-к, відповідно до якого її - спеціаліста II - ї категорії централізованої бухгалтерії КЗ СЦРЛ, вирішено звільнити від займаної посади з 12.09.2016 р. у звязку зі скороченням штату ( п.1 ст.40 КЗпП), який також підлягає скасуванню як незаконний, так як суперечить ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Оскільки її звільнено незаконно, у відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України просить стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 24\~572 грн. 60 копійок. Будучи допитаною в судовому засіданні у якості свідка, повністю підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, пояснила, що у відповідача працює з 1977 року на посаді бухгалтера. За весь час роботи жодного стягнення не мала, неодноразово за високі показники в роботі та продуктивність праці заохочувалась. Під час атестаційної перевірки членом комісії [PERSON] головним бухгалтером централізованої бухгалтерії КЗ «Самбірська ЦРЛ» (її безпосереднім крівником) - представником відповідача по справі було поставлено одне запитання з приводу вміння працювати на компютері, хоча остання була обізнана щодо навиків її роботи на ЕОМ, так як працює з нею, на що у звязку з наданою нею відповіддю отримала повідомлення, що її понижено в категорії, проте жодного письмового підтвердження щодо прийняття такого рішення їй не представили. Про проведення атестації ніхто її не повідомляв, перелік питань, які повинні би виноситись для перевірки, не було доведено до відома, продуктивність її праціі, рівень кваліфікації членами комісії не вивчалися. 06.06.2016 року її та інших працівників в усній формі загальним списком повідомили, що вони підпадають під скорочення. З 16. 8. по 21.08. 2016 року та з 22.08.2016 року по 06.09.2016 року вона перебувала на лікарняному 12.09.2016 року під час перебування її на лікарняному, про що вона вийшла сповістити свого керівника, її в усній формі приблизно о 15 годині 30 хвилин 16 годині повідомили про її звільнення. Наказ їй не зачитали. Жодні акти в її присутності не складалися, пояснення не відбиралось. Про існування будь якого акту не знала. З 13.09.2016 року продовжувала перебувати на лікарняному. Вважає, що пониження її в категорії було штучним, як підстава для майбутнього звільнення, оскільки вона мала б істотні переваги перед іншими працівниками. Крім того, у неї важке сімейне становище хворіє син з приводу цирозу печінки, який проживає разом з нею і знаходиться на повному її утриманні, у звязку з чим профспілкова організація, членом якої вона являється, не дала згоду на її звільнення. Висновок атестаційної комісії їй вручений не був, як і наказ про пониження в категорії. Представник позивачки [PERSON] підтримав заявлені позивачкою вимоги та дав аналогічні її свідченням пояснення з приводу обгрунтування позову, зіславшись на неправомірне пониження позивачки у категорії під час проведення атестації, яка була проведена з грубим порушенням вимог ч. 1, 2, 4, 6. 8, 9 Закону 4312 V1, так як комісія не була наділена повноваженнями понижувати позивачку в категорії, протокол засідання комісії, на підставі якого був виданий наказ про пониження позивачки у категорії, не відповідав вимогам цього Закону, а відтак рішення атестаційної комісії і похідний від нього Наказ по КЗ «Самбірська ЦРЛ» №132 «Про атестацію працівників бухгалтерії» від 20.04.2016 року повинні бути та скасовані. Крім того, повідомлення про майбутнє вивільнення позивачці не було вручено під розписку, у ньому відсутній перелік посад, які могли бути їй запропоновані, незважаючи на їх наявність. 17.08.2016 року позивачці було предявлено для ознайомлення наказ про звільнення під час перебування на лікарняному. Такі незаконні дії відповідач проти неї вчинив 12.09.2016 року, коли вдруге вона перебувала на лікарняному. Позивачці не пропонувалось дати пояснення. Під час її первинного звільнення 12.08.2016 року у звязку зі скороченням штатів зміни у штатний розпис вносять лише 01.09.2016 року. Вважає незаконними обидва накази про її звільнення, оскільки вони суперечать вимогам ч. 1 ст. 40, 2 ст. 42, ст. 49 2 КЗпП України щодо переведення працівника на іншу роботу. При звільненні з роботи роботодавцем за наявності однакових посад не було враховано переважне право залишення [PERSON] на роботі: її продуктивність праці, що підтверджується записами в трудовій книжці, безперервний стаж роботи у роботодавця, сімейні обставини, у звязку з чим профспілкова організація не дала згоди на її звільнення Оскільки з вищезазначеними наказами (про проведення атестації та про її звільнення) ознайомлена не була, позивачка пропустила строк звернення до суду з поважних причин, який просить поновити. Беручи до уваги кількість днів вимушеного прогулу у відповідності до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100, просить стягнути з відповідача в користь позивачки 25\~8822 грн. 20 коп. заборгованості за час вимушеного прогулу на день постановлення судового рішення. Представник позивача [PERSON] позов підтримав та пояснив, що повідомлення про майбутнє вивільнення позивачці не було вручено під розписку, рішення атестаційної комісії в частині пониження її у категорії було неправомірним, оскільки суперечило підставі проведення такої переатестації, зазначеної в наказі про проведення атестації, окремі працівники бухгалтерії, у яких відсутні будь які навики користування на ЕОМ, не були понижені в категорії і продовжують на сьогоднішній день працювати, накази про звільнення позивачки з роботи видавались під час перебування її на лікарняному, їй не оголошувалися, не давалися на ознайомлення, в неї не відбиралось пояснення, акти про відмову ознайомитись з наказами складались без її участі, їй не пропонувалась інша робота, яку вона могла виконувати (на той час було 0,5 ставки бухгалтера та посада сестри господині травматологічного відділення, що убачається з повідомлення про вивільнення, для переконання роботодавець щодо відповідності обіймання останньої посади позивачкою повинен був від лікарської комісії зажадати відповідний висновок, а не самостійно приймати незаконне рішення, а тому просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що відповідач позову не визнає, оскільки позивачку правомірно звільнено із займаної посади. Наказ про проведення атестації останній було доведено до відома, як і рішення атестаційної комісії. [PERSON] про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату було повідомлено за два місяці, однак від підпису про ознайомлення із вказаними документами відмовилася, про що складено відповідний акт. Оскільки перший наказ про звільнення позивачки з роботи був виданий під час перебування її на лікарняному, роботодавець вдруге видав наказ про її звільнення від 12.09.2016 року, коли остання вийшла на роботу. Ознайомлюватись з наказом вона відмовилася, про що також був складений відповідний акт, після чого позивачка оформила листок непрацездатності не за місцем праці, а у лікаря стоматолога. Інша посада із - за відсутності вільних вакансій [PERSON] не була запропонована. Виконувати обовязки сестри господині травматологічного відділення вона не могла, ураховуючи її стан здоровя, де їй протипоказана важка фізична праця. Оскільки позивачку було звільнено правомірно, жодні виплати в її користь не проводяться. Ствердила, що позивачку правомірно понизили в категорії із за відсутності навиків користування ЕОМ. Вважає, що позивачкою пропущено шестимісячний строк звернення до суду з позовом в визнання незаконним рішення атестаційної комісії, як і прийнятого на його підставі наказу про пониження її в категорії, а тому просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] з аналогічних підстав позовні вимоги вважає , такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачку на законних підставах звільнено з роботи, зокрема, у двохмісячний термін її повідомлено про майбутнє вивільнення, з наказами про звільнення остання відмовилася ознайомитися та підписати їх, про що складено акти. Інша посада їй не могла бути запропонована із за відсутності відповідних вакансій. Ствердила, що їй невідомо про наявність 0,5 ставки бухгалтера на момент звільнення позивачки. Бути переведеною на роботу на посаду сестри - господині травматологічного відділення лікарні вона не могла, оскільки являється інвалідом 111 - ї групи і їй протипоказана важка фізична робота. 12.09.2016 року позивачку не було звільнено з посади під час її перебування на лікарняному. Зразу після оголошення їй наказу про звільнення вона оформила листок непрацездатності. Вважає, що її правомірно понижено в категорії під час проведення атестації із за відсутності навиків користування ЕОМ, що було єдиною і самостійною підставою для такого звільнення. Проте підтвердила ту обставину, що жодних інших запитань, окрім володіння компютером, яке вона як член комісії поставила позивачці, останній не задавалось і не спростувала цього факту, що на даний час в бухгалтерії працюють працівники без навиків користування ЕОМ, Заслухавши пояснення представників сторін, показання допитаної у якості свідка позивачки, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.02.2005 року працювала на посаді спеціаліста І - ої категорії централізованої бухгалтерії КЗ «Самбірська ЦРЛ». 30.03.2016 року було проведено атестацію працівників централізованої бухгалтерії, яка прийняла рішення понизити [PERSON] у категорії (відповідно з 1 ї категорії на 11- гу категорію). Підставою для прийняття такого рішення послужила відсутність навиків користування ЕОМ, що було встановлено її безпосереднім керівником головним бухгалтером [PERSON] під час проведення такої атестації, на підставі якого був виданий наказ КЗ Самбірської ЦРЛ № 132 «Про атестацію працівників бухгалтерії» від 20.04.2016р. [PERSON] було встановлено в судовому засіданні, атестація була проведена з грубим порушенням ч. 1, 2, 4, 6. 8, 9, 12 Закону 4312 V1 щодо визначення категорії працівників, які підлягають атестації, періодичності її проведення, графіку, повідомлення кожної особи, що атестується, та порядку проведення такої у відповідності до затвердженого роботодавцем Положення про проведення атестації, яке у роботодавця відсутнє. В склад атестаційної комісії входила безпосередній керівник позивачки головний бухгалтер, на підставі заданого нею єдиного запитання атестованій особі щодо уміння користуватися ЕОМ, без урахування оцінки професійного рівня та кваліфікації працівника, за ознаками, що безпосередньо не пов язані з виконуваною роботою, її було понижено в категорії, замість прийняти рішення щодо відповідності або невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі, Жодна характеристика відносно позивачки не складалось. Професійний рівень та кваліфікація не провірялась, що підтверджуюється протоколом засідання комісії, який не відповідає вимогам Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Мінінстрів України від 30 листопада 2011р. №1242 ( зі змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 75 ( 75-2013-п ) від 04.02.2013, N 249 ( 249-2014-п ) від 09.07.2014, N 484 ( 484-2014-п ) від 23.09.2014, N 874 ( 874-2015-п ) від 21.10.2015 та показаннями допитаної у якості свідка позивачки [PERSON] та свідка [PERSON], яким суд надає віри, оскільки вони відповідають обставинам справи. При пониженні позивачки у категорії не було взято до уваги, що стаж її роботи - 39 років, з них на посаді спеціаліста 1 ої категорії централізованої бухгалтерії у відповідача вона пропрацювала з 01.02.2005 року, за високі показники в роботі неодноразово заохочувалась, про що свідчать записи, вчинені в її трудовій книжці, зокрема, за 2012 ий рік, хоча у зазначений період вона також не володіла навиками роботи на ЕОМ, а відтак пониження її в категорії суперечить її продуктивності праці. Рішення комісії позивачці не було доведено протягом трьох днів після його прийняття до відома. На підставі даного рішення, прийятого з грубим порушенням згаданого Закону, у відповідності до наказу № 132 від 20.04.2016 року позивачку незаконно понижено в категорії, хоча рішення комісії носить рекомендаційний характер, остання не наділена правом понижувати працівника в категорії, висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці в сукупності з іншими доказами у справі. В даному випадку такі висновки суперечать, а не доповнюють інших доказів щодо продуктивності праці позивачки. Оскільки підставою для видачі наказу №132 від 20.04.2016 року про пониження позивачки у категорії послужило саме рішення атестаційної комісії, проведеної з грубим порушенням Закону 4312 V1, без урахування інших критеріїв (безпереревний стаж роботи, продуктивність праці, заохочення по роботі), яке носить рекомендаційний характер, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення атестаційної комісії, оформлене у вигляді протоколу, та визнання незаконним і скасування прийнятого на підставі цього рішення наказу і його скасування підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги, що позивачка в установленому законом порядку не була ознайомлена ні з рішенням атестаційної комісії, ні з даним наказом, у звязку з чим з поважних причин пропустила строк звернення до суду на його оскарження, такий в силу ст.72. ЦПК України підлягає поновленню. Суд вважає непереконливими доводи сторони відповідача щодо порушення строків оскарження результатів атестації, оскільки такі повинні були бути прописані в Положенні, яке затверджується роботодавцем (ст.11 Закону №4312), однак такого Положення не існує; документи про результати проведення атестації [PERSON] вручені не були і з їх змістом позивач змогла ознайомитися тільки після подачі їх до суду. До того ж в [PERSON] через переживання, повязані з її звільненням, загострилися наявні в неї хвороби, окрім того, вона вимушена здійснювати постійний догляд за хворим сином (докази медичні довідки, долучені до матеріалів справи), що унеможливило вчасний моніторинг та реагування на прийняття винесення роботодавцем - відповідачем документів, що її стосуються. З тих підстав суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] відмовилась ознайомлюватися із зазначеними рішеннями, так як в силу ст. 60 ЦПК України відповідачем до суду не представлено доказів про те, що акти про відмову в ознайомленні з рішенням атестаційної комісії та оспорюваним наказом складалися саме в зазначені у них дні і не спростовано твердження сторони позивачів про те, що [PERSON] пропонувалось дати пояснення з приводу прийнятого рішення. Згідно зі ст. 49 - 2 КЗпП про наступне звільнення працівника персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Саме роботодавець має надати докази того, що працівника персонально було повідомлено про заплановане звільнення і про конкретні підстави такого звільнення (рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.08.2014 р. у справі № 22-ц/783/4527/144). [PERSON] було встановлено судом, 16.06.2016року роботодавцем позивачку повідомлено про майбутнє вивільнення, про що вручено повідомлення від 23.05.2016 року, з якого убачається, що на виконання п.6 протоколу голови Львівської ОДА № 47/0/7-16 від 02.03.2016р. і п.1 доручення голови Самбірської РДА № 1 від 22.02.2016р. «Про вжиття невідкладних заходів щодо оптимізації видатків на утримання медичних установ, що фінансуються з районного бюджету», наказу комунального закладу КЗ «Самбірської ЦРЛ» від 25.03.2016р. №12 «Про приведення штатної чисельності працівників централізованої бухгалтерії КЗ «Самбірська ЦРЛ» у відповідності до наказу Міністерства охорони здоровя (надалі МОЗ) № 33 від 23.02.2000р. «Про штатні нормативи та типові штати З0З» та у звязку з передачею у спільну власність територіальних громад сіл, селища та міст Самбірського району медичних закладів, здійснюється скорочення 4,5 ставки спеціаліста централізованої бухгалтерії, у звязку з чим вона підлягає скороченню з роботи по п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю (надалі КЗпП). На даний момент відсутні вакантні посади, які б могли бути їй запропоновані, чим дотримано вимоги частиною першою ст. 49 КЗпП України. Щодо завчасного повідомлення працівника про майбутнє вивільнення. 17.08.2016 року роботодавцем був виданий наказ № 245-к по КЗ «Самбірська ЦРЛ» від 17.08.2016р., відповідно до якого позивачку було звільнено із займаної посади з 17.08.2016р. у звязку зі скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України), під час перебування її на лікарняному (у непрацездатному стані) з 17.08.2016р. по 26.08.2016р., що стверджується листком непрацездатності № 357042, виданим роботодавцем, та суперечить вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Крім того, порядок такого звільнення роботодавцем було грубо порушено і проявилось ще в тому, що при звільненні роботодавцем враховано усупереч вимогам ст. 42 КЗпП України не було її переважне право залишення на роботі: - безперевний стажу стаж роботи позивачки на даній посаді, її кваліфікація та продуктивність праці. Незважаючи на те, що вирішення питання щодо того, хто з працівників має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, є сферою компетенції роботодавця, його завдання переконливо довести в суді, за якими критеріями ним було надано перевагу тому чи іншому працівникові, (чого в силу ст. 60 ЦПК України стороною відповідачів доведено не було), а суди звертають, зокрема, увагу на дані трудових книжок працівників (рішення Апеляційного суду Полтавської області від 25.07.2014 р. у справі № 22-ц/786/2158/1410). - відсутність згоди профспілкової організації, членом якої вона являється, на її звільнення, про що підтвердила допитана в судовому засіданні у якості свідка голова профспілкового комітету КЗ Самбірська ЦРЛ [PERSON], чим роботодавцем було проігноровано усупереч вимогам ст. 43 КЗпП України; - їй не запропоновано іншої вакантної посади на КЗ « Самбірська ЦРЛ», при тому, що такі посади були і на момент звільнення, чим не дотримано вимог ст.49-2 КЗпП. Звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП допускається лише в тому випадку, якщо працівника неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Пропозиція щодо зайняття іншої посади, виконання іншої роботи має надійти працівникові одночасно із попередженням про звільнення, тобто за 2 два місяці до запланованого звільнення. Крім того, суттєве значення матимуть вимоги посадової інструкції до працівника, який претендує на зайняття вакантної посади, і відповідність їм особи, яку звільняють за скороченням штату (див. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2014 р. у справі № 22-ц/774/997/148). З тих підстав суд не приймає до уваги посилання сторони відповідачів на правомірність незапропонування позивачці при її звільненні посади сестри господині травматологічного відділення, трудові обовязки якої визначені представленою роботодавцем посадовою інструкцією, затвердженою головним лікарем КЗ «Самбірська ЦРЛ», діючою станом на теперішній час, у звязку з інвалідністю позивачки, згідно якої їй протипоказана важка фізична праця, оскільки згідно таких обовязків виконання роботи, повязаної з фізичним навантаженням, не передбачено. Крім того, таку придатність виконувати зазначені обовязки можна встановити лише фахова лікарська комісія; - її не було ознайомлено з наказами по КЗ «Самбірська ЦРЛ» від 25.03.2016р. № 112 «Про приведення штатної чисельності працівників КЗ «Самбірська ЦРЛ» у відповідність до Наказу МОЗ №33 від 23.02.2000р. «Про штатні нормативи та типові штати З0З», а також з наказом № 245-к від 17.08.2016р., відповідно до якого припинено трудовий договір та її звільнено, чого в силу ст. 60 ЦПК України відповідачем в судовому засіданні доведено не було, у звязку з чим позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування цього наказу про її звільнення підлягає задоволенню. Беручи до уваги, що позивачкою з поважних причин пропущено термін звернення до суду, оскільки в установленому законом порядку ознайомлена з наказом про звільнення не була, від неї не відбиралось пояснення, такий в силу ст.72 ПК України підлягає поновленню. З вищенаведених підстав суд не приймає до уваги посилання сторони відповідачів на акт про відмову в ознайомленні з наказом як доказ,що спростовує посилання позивачки на несвоєчасне доведення до її відома наказу про її звільнення, оскільки в силу ст. 60 ЦПК України сторона відповідачів спростувати твердження позивачки, що такі акти складались у її відсутності, не змогла. Судом встановлено, що у звязку з перебуванням позивачки на лікарняному повторно, 12.09.2016р., згідно наказу № 277-к від 12.09.2016р. укотре, без урахування її стажу на даній посаді, кваліфікації та продуктивності праці, без зясівання, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, без відсутності пропозиції переводу на іншу вакантну посаду в КЗ «Самбірська ЦРЛ», при тому, що такі посади були і на момент звільнення, без згоди профспілкової організації, членом якої вона являється, на її звільнення, без урахування її важкого сімейного становища, її було звільнено із займаної посади з 12.09.2016р. у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України», тобто, фактично змінено дату вивільнення, чим не було дотримано вимог ст. ст.42, 43, 49-2 КЗпП цього Кодексу.(п. 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] П . в частині скасування наказу 12.09.2016р. згідно наказу № 277-к від 12.09.2016р. про звільнення її з роботи підлягають задоволенню. У правових позиціях, які викладені у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року (справа №\~6-33\~цс\~14), зазначено, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки судом встановлено незаконне пониження позивачки в категорії, суд вважає, що її слід поновити на роботі на посаді спеціаліста першої категорії . При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. [PERSON] заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, суд, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У п. 32\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням він визначається за загальними правами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому суд керується\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої\~нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи, що позивачка [PERSON], починаючи з березня 2016 року, у звязку з тимчасовою непрацездатністю, кожного місяця перебувала на лікарняному, що підтверджується роздруківкою по заробітній платі, наданою роботодавцем, розмір середньої місячної заробітної плати її слід обчислювати за останні два повні місяці: січень лютий 2016 року. Заробітна плата [PERSON] згідно представленої роботодавцем довідки про її доходи була: січень 2016 року - 2 887грн. 70 коп. ( 19 робочих днів); лютий 2016 року - 2\~928 грн.. 45 коп. (21 робочий день); Одноденний заробіток становить : ( 2\~887, 70 +2\~635, 42) : (19 + 21) = 145 гривень 40 копійок. [PERSON] було встановлено, позивачка [PERSON] за ці два місяці працювала на посаді спеціаліста першої категорії. Середньоденний заробіток за період з січня 2016 року - лютий 2016 року складає 145, 40 грн.. У звязку з незаконним звільненням [PERSON] допустила вимушений прогул з 12.09.2016 року по 29.05.2017 року в кількості 178 робочих днів, отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 25\~189,44 грн. ( 178 (дні вимушеного прогулу) * 145,40 грн./день= 25\~189,44 грн. Проте, як убачається із представленого відповідачем наказу №128 к від 13.05.2016 року, знято надбавки до посадового окладу з працівників закладів охорони здоровя в розмірі 25 %, в тому числі і з [PERSON] Даного наказу позивачка не оскаржувала, а відтак сума, яка підлягає відшкодуванню за час вимушеного прогулу становить 19\~470, 90 грн. (25\~881, 2 - 25 %). заборгованості за час вимушеного прогулу. А тому позовні вимоги в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню. Судовий збір слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial