Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що її колишньому чоловікові [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,26га, що знаходиться на території Чернівської сільської ради Мостиського району, відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 07.04.1997р. Вказує, що [INFO] [PERSON] помер. За свого життя заповіту він не зробив. Стверджує, що вона являється спадкоємцем за законом спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] оскільки її, позивачки [PERSON] шлюб з [PERSON] було розірвано 23.12.1992 року, однак вони не припинили подружніх відносин та після розлучення продовжували проживати разом і вести спільний побут. Покликається на те, що зверталася до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав після смерті [PERSON], де їй роз'яснено, що вона претендує на спадкове майно останнього, однак їй необхідно встановити факт проживання однією сім'єю із спадкодавцем [PERSON] для належного оформлення своїх спадкових прав. Окрім цього зазначила, що у неї, позивачки [PERSON] відсутній оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай) на спірну земельну ділянку. З огляду на наведене, просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю з 1992 року із [PERSON], котрий помер [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, просила визнати за нею, позивачкою [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 2,26га, що знаходиться на території Чернівської сільської ради Мостиського району, відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 07.04.1997р. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила такі задоволити. Представник відповідача - Чернівської сільської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглянути справу у їх відсутності. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що спадкова справа після смерті [PERSON], котрий помер [INFO], в нотаріальній конторі не заводилась. Просив розгляд справи проводити без їх участі. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 2) роз'яснив, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З цих підстав суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю та про визнання права власності на спадкове майно повинні розглядатися одночасно за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO]. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить право власності на земельну ділянку площею 2,26га, що знаходиться на території Чернівської сільської ради Мостиського району, відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 07.04.1997р. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] до 23.12.1992 року проживав у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 23.12.1992 року. В подальшому, після розірвання шлюбу між позивачкою [PERSON] і [PERSON] вказані особи й надалі проживали однією сім'єю, вели спільний побут, тощо. Вказане підтверджується довідкою, виданою Чернівською сільською радою Мостиського району за №1885 від 02.08.2016 року, з якої вбачається, що на час смерті спадкодавця [PERSON], з таким була зареєстрована та проживала позивачка [PERSON], колишня дружина; актом обстеження на факт проживання [PERSON], 1958р.н., виданого Чернівською сільською радою Мостиського району, з якого відомо, що [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали однією сім'єю після розірвання шлюбу, вели спільне господарство, тощо; поясненнями свідка [PERSON], з яких відомо, що [PERSON] і [PERSON] після розірвання шлюбу й надалі проживали однією сім'єю, вели спільний побут аж до смерті останнього, що наступила [INFO]. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки; зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом; до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо; до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ч.4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, як вбачається з вищенаведеного, позивачка [PERSON] та [PERSON], котрий помер [INFO] із 1992 року проживали однією сім'єю у житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Оскільки встановлення факту родинних відносин має для позивачки [PERSON] суттєве юридичне значення, так як через відсутність актового запису про реєстрацію шлюбу між нею та [PERSON], вона позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права, тому суд вважає можливим позовні вимоги в цій частині задовольнити та встановити факт спільного проживання позивачки [PERSON] з спадкодавцем [PERSON] з 1992 року і до дня смерті останнього, а саме до [INFO]. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] про визнання за такою права власності на земельну ділянку площею 2,26га, що знаходиться на території Чернівської сільської ради Мостиського району, то з даного приводу слід зазначити наступне. Судом встановлено, що [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,26га, що знаходиться на території Чернівської сільської ради Мостиського району, відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 07.04.1997р. 29.01.2003р. відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] Спадкодавець за життя усім своїм майном, в тому числі, як вважає суд, і зазначеною вище земельною ділянкою, не розпорядився. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Крім цього, на день смерті [PERSON] діяв ЦК Української РСР у редакції 1963 року, (ст.529,530) згідно до якого існувала перша та друга черга спадкоємців. Четверта черга спадкоємців існує з 1 січня 2004 року, згідно до Цивільного кодексу України (ст.1264), згідно до якої четверту чергу спадкоємців відносяться особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У даному випадку факт проживання особин однією сім'єю повинен бути встановлений судом. Цивільним кодексом України 2004 року, передбачено, якщо спадщина відкрилася до 1 січня 2004 р., але не була ніким із спадкоємців прийнята до настання цього терміну, то за умови прийняття судом рішення про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем протягом принаймні п'яти років до часу відкриття спадщини, такі особи матимуть право на спадкування, незважаючи на те, що факти відкриття спадщини і проживання однією сім'єю мали місце під час дії ЦК УРСР. Такий висновок випливає із змісту абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень, згідно якого правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього Кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст.548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього Кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Слід зазначити те, що позивачка [PERSON] спадщину (спірну земельну ділянку) прийняла, оскільки проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на час смерті такого за адресою: [ADDRESS]. Вищевказані дії позивачки [PERSON] суд розцінює, як вступ у фактичне володіння спадковим майном, тобто приходить до висновку, що така вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку оформити право власності на спірну земельну ділянку, оскільки на таку відсутній (втрачений) спадкодавцем [PERSON] оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай). Вказані обставини підтверджуються: копією свідоцтва про смерть [PERSON]; звітом про оцінку земельної ділянки; копією паспорта позивачки [PERSON]; довідками виданими Чернівською сільською радою Мостиського району; копіює Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 07.04.1997р.; іншими матеріалами справи. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачки на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачкою [PERSON] у порядку спадкування за законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У ст.ст.81, 131 Земельного кодексу України зазначається, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі і в порядку спадкування. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням його цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.59-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Із ст.213 ЦПК України відомо, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для встановлення факту, що позивачка [PERSON] проживала однією сім'єю з 1992 року по січень місяць 2003 року із [PERSON], котрий помер [INFO], за адресою: [ADDRESS] та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON], котрий помер [INFO].

Outcome: approved