Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дружини під час вагітності. В позовній заяві вона вказала, що 21 травня 2016 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. З 22 червня 2016 року відповідач проживає в [ADDRESS]. На даний час вона вагітна на 35 тижні, відповідач матеріальну допомогу на її утримання не дає, чим ставить її в важке матеріальне становище, що змусило позивачку звернутися до суду. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять стягувати аліменти з [PERSON] на утримання позивачки під час вагітності в твердій грошовій сумі в розмірі 900 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною трьох років. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але подав заперечення на позов, не згідний сплачувати аліменти на утримання дружини, оскільки, ніде не працює, доходу немає, сам перебуває в скрутному матеріальному становищі. Вислухавши позивачку, представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підставні і підлягають до задоволення з наступних підстав. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі з 21 травня 2016 року, який зареєстрований в Чортківському міськрайонному віділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №101, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 21 травня 2016 року серії [NUMBER]. На даний час сторони разом не проживають. Позивачка [PERSON], [INFO] є вагітною, термін вагітності 35 тижнів, що стверджується висновком рай [NUMBER] від 20 вересня 2016 року. Відповідач [PERSON] добровільно щомісячно коштів на утримання дружини не надає, оскільки ніде не працює, жодного постійного чи мінливого доходу не має, проживає виключно на кошти батьків тобто сам перебуває в скрутному матеріальному становищі. Проте, суд констатує той факт, що відповідач є особою молодого віку, за станом здоров'я є здоровим, немає на утриманні інших утриманців. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Таким чином, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки, оскільки, посилання відповідача про те, що він ніде не працює або за станом здоров'я не може утримувати свою вагітну дружину з якою не проживає не підтверджено доказами. Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості надавати допомогу на утримання позивачки, оскільки, як вбачається з пояснень останньої в судовому засіданні, вона не працює оскільки, перебуває у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, внаслідок чого не має власних доходів, позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, що ставить її в скрутне матеріальне становище тому потребує матеріального утримання з боку відповідача. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч.ч.1, 2 ст.75 СК України). Відповідно до ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України). Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч.ч.1, 2 ст.77 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи наявність законних підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки, виходячи із того, що остання потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.191 СК України). У Відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд стягує з відповідача 551 гривню 20 копійок судового збору

Outcome: approved