Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сумської міської ради в особі управління державного архітектурного - будівельного контролю Сумської міської ради, 3-х осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на господарську споруду (гараж у приватному домоволодінні) і свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 18/200 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Співвласниками вказаного домоволодіння є [PERSON] (18/200 часток) та [PERSON] (82/100 частин). На початку 2017 року вона на земельній ділянці, яка належить їй на праві спільної часткової власності із її чоловіком [PERSON] збудувала гараж, позначений у технічному паспорті літ «Ц». Будівництво вказаного гаражу відбулося під час реконструкції частки житлового будинку та господарських споруд за адресою : [ADDRESS] , яка відбувалася згідно розробленого у 2017 році ФОП [PERSON] проекту, відповідно до якого забудова гаражу літ «Ц» відбулася вже після демонтажу (старої) господарської споруди - гаражу, що позначена в проекту схематичному плані земельної ділянки під літ «З». До управління було направлено повідомлення про початок виконання будівельних робіт. На підставі звернення [PERSON] УДАБК СМР було винесено постанову про адміністративне правопорушення №40 від 20.09.2017 року, якою її [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 4350 грн.. Після звернення до УДАБК СМР про узаконення збудованого нею гаражу, відповідачем їй було відмовлено із посиланням на те, що у заявника відсутнє рішення суду про визнання за нею права власності на спірну господарську будівлю (гараж). Просить визнати за нею право власності на господарську споруду - гараж (позначений у технічному паспорті , що був виданий 01.09.2017 року КП «Сумське міське БТІ» під літ «Ц»), що знаходиться у [ADDRESS]. 29 травня 2018 року у даній справі було відкрите провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання на 31 липня 2018 року. 31.07.2018 року підготовче судове засідання відкладено на 07.09.2018 року в зв`язку з неявкою позивача та представника позивача. Справа перебувала в провадженні судді Бурда Б.В.. 05.09.2018 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано в провадження судді Клименко А.Я.. 13.08.2019 року справу призначено до судового розгляду на 22.08. 2019 року. Позивачка [PERSON] , її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю, просять задоволити позов в повному обсязі. Суду [PERSON] . пояснила, що з сусідами вже порозумілися і вони не заперечують проти її позову. 3- тя особа: [PERSON] - чоловік позивачки в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить суд його задоволити. 3-ті особи: [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Суду надали письмові заяви про те, що вони не заперечують проти позову, просять суд слухати справу у їх відсутність. Представник Сумської міської ради в особі управління державного архітектурного - будівельного контролю Сумської міської ради до суду не з`явився, відповідачем подано до суду заяву, за змістом якої Сумська міська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог у справі та просить розглядати справу без її участі (а.с. 68-72, 95-96). Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, 3-ї особи, дослідивши письмові заяви сторін по суті справи, фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами, вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню: Сторонами зазначені та визнані наступні фактичні обставини: Позивачка [PERSON] є власником 18/200 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних, господарчих та побутових будівель під [ADDRESS] , а також розташованих на ній житлового будинку, господарських та побутових споруд (а.с.13-18). Власником 18/200 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних, господарчих та побутових будівель під [ADDRESS] , а також розташованих на ній житлового будинку, господарських та побутових споруд є [PERSON] - чоловік позивачки (а.с.19-20). Власниками 82/10 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних, господарчих та побутових будівель під [ADDRESS] , а також розташованих на ній житлового будинку, господарських та побутових споруд є [PERSON] та [PERSON] .. Судом встановлено і сторонами не заперечувалось, що співвласники користуються кожен своєю частиною будинку та відповідними господарськими спорудами, і між співвласниками за домовленістю склався відповідний порядок користування належними їм частками будинку, спір щодо розміру часток відсутній. На початку 2017 року [PERSON] на земельній ділянці, яка належить їй на праві спільної часткової власності із її чоловіком [PERSON] збудувала гараж, позначений у технічному паспорті літ «Ц». Будівництво вказаного гаражу відбулося під час реконструкції частки житлового будинку та господарських споруд за адресою : [ADDRESS] , яка відбувалася згідно розробленого у 2017 році ФОП [PERSON] проекту, відповідно до якого забудова гаражу літ «Ц» відбулася вже після демонтажу (старої) господарської споруди - гаражу, що позначена в проекту схематичному плані земельної ділянки під літ «З» (а.с.21-22). До управління було направлено повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с.23-25). В подальшому побудовані приміщення в експлуатацію введені не були. На підставі звернення співвласника - сусіда по домолодінню [PERSON] УДАБК СМР було винесено постанову про адміністративне правопорушення №40 від 20.09.2017 року, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 4350 грн.(а.с.27-28). Позивачка звернулась до УДАБК СМР про узаконення збудованого нею гаражу, але відповідачем їй було відмовлено із посиланням на те, що у заявника відсутнє рішення суду про визнання за нею права власності на спірну господарську будівлю (гараж) (а.с.29). Відповідно до експертного висновку будівельно-технічного дослідження №1040 від 27.10.2017 року гараж «Ц» являє собою прямокутне в плані, одноповерхова цегельна будова, з розмірами по зовнішніх гранях 3,2*7,7 м. Доступ для обслуговування будови є. Водостік організований на ділянку власника, стоку атмосферних опадів з покрівлі будови на територію суміжних ділянок немає. Одна з сторін проходить по границі ділянок співвласників. Дозвіл співвласника на будівництво є. Порушень п.3.24*,3.25 ДБН 360-92** немає. Гараж літ «Ц» з розмірами по внутрішніх гранях 5,2 *4,3 м, висотою 2,2 м. Ворота - металеві. Порушень п. 6.3,6.40,6.5 ДБН В.2.3-15:2007 немає (а.с.32-38). Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Позивачці [PERSON] відповідачем надіслано повідомлення №333/29.01-22 від 05.10.2017 року, що на сьогодні в управління відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію самочинного будівництва - гаража(а.с.29). Виходячи з даних технічного паспорту домоволодіння належного позивачу, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , спірний гараж під літ «В» є складовою садиби, належної на праві власності позивачу, зокрема є господарсько-побутовою будівлею, що розташована з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначена для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, але вона побудована у 1992 році, тобто позивачка знесла старий гараж і побудувала новий, але не ввела будівлю в експлуатацію, як того вимагає закон. За змістом частин 1 та 2 статті 186 ЦК України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 381 ЦК України). Ураховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК господарсько-побутові будівлі, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у звязку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може. Поряд з цим згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Разом з тим, відповідно до роз`яснень 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року №6 розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини п`ятоїстатті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Отже, оскільки спірний гараж зведений після набуття позивачем права власності на житловий будинок, положення частини п`ятої статті 376 ЦК, не є підставою для визнання за позивачкою самостійного права власності на цю самочинно побудовану господарську будівлю - гараж. Крім того, позивачем не доведено порушення її прав чи законних інтересів відповідачем - Сумською міською радою в особі управління державного архітектурного - будівельного контролю Сумської міської ради, що відповідач чи будь-яка інша особа оспорює її право власності на самочинно побудовану господарську будівлю - гараж, який є складовою садиби, що належить на праві власності позивачу, і є приналежністю до житлового будинку як до головної речі. Звернення позивача до суду з цим позовом про визнання за нею права власності, що позивач мотивувала відмовою відповідача прийняти в експлуатацію самочинно побудований гараж свідчить про існування публічного-правового спору між позивачем та державним органом з питань містобудування та архітектури з приводу прийняття в експлуатацію збудованої нею господарської будівлі, який вирішується в порядку адміністративного судочинства. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed