Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] . Крім неї, у вказаному житловому будинку зареєстровані також відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не є її родичами та понад два роки не проживають у вказаному житловому будинку, не сплачують комунальних послуг, не приймають участі в утриманні житла, їх речі та майно у помешканні відсутні. Добровільно відповідачі не бажають знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. При цьому, реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачці житловому будинку порушує її права як власниці житла на вільне розпорядження і користування майном. Зокрема, у зв`язку із реєстрацією відповідачів у даному житловому будинку, вона позбавлена можливості оформити субсидію та здійснює витрати на оплату комунальних платежів у більшому розмірі. За вказаних обставин просила позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позов відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду не подавали. 11 травня 2021 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи. При цьому, пояснила, що у серпні 2020 року вона купила у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу садового будинку від 31 серпня 2020 року. Попередня власниця [PERSON] добровільно знялась з реєстрації місця проживання, однак, члени її сім`ї, а саме: чоловік та двоє синів по даний час не знімаються з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що порушує її права, як власниці житла. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивачі не заперечили проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно договору купівлі-продажу садового будинку, укладеного 31 серпня 2020 року між [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем), [PERSON] передала у власність [PERSON] садовий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а Покупець приймає його і зобов`язується оплатити за нього обговорену грошову суму. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №1839. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №228979063 від 21 жовтня 2020 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, крім позивачки [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що стверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №1540, виданою Петриківською сільською радою, Тернопільського району, Тернопільської області (а.с. 8) та копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] . (а.с. 12-15) Згідно Акту про встановлення не проживання громадянина, складеного головою садівницького товариства «Чорнобиль» - «Надія» [PERSON] від 27 жовтня 2020 року, затвердженого сільським головою Петриківської сільської ради Король В.М., при перевірці житла за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] . Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується також Актом від 19 лютого 2021 року, складеного головою садівницького товариства «Чорнобиль» - «Надія» Наумовичем Ю.І. від 27 жовтня 2020 року, затвердженого сільським головою Петриківської сільської ради Король В.М. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у житловому будинку по [ADDRESS] проживає позивачка, відповідачі чоловік та сини колишньої власниці будинку не проживають та не проживали там, ще задовго до придбання [PERSON] вказаного будинку. Все це йому відомо оскільки він проживає із сім`єю по [ADDRESS] . Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Згідно ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Ці дані\~встановлюються такими\~засобами:\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами;\~висновками експертів;\~показаннями свідків. З огляду на викладене, оскільки позивачка є власницею житлового будинку [ADDRESS] , а відповідачі, які зареєстровані у даному житлі не відноситься до членів сім`ї позивачки, не проживають у даному житловому будинку, не здійснюють витрат на утримання житла, їх речі та майно у помешканні відсутні, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення порушень її прав шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів на спростування викладених у позові обставин відповідачем суду не надано. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved