Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачка є власником квартири №40 житлового будинку №21 по вул..Суворова в м.Попасна, при цьому цю квартиру позивачка успадкувала після смерті свого батька [PERSON], який помер 01 березня 2013 року. Разом з тим, після смерті батька позивачка дізналася, що в належній їй квартирі мешкають відповідачі на підставі договору оренди квартири, який був укладений 15 лютого 2013 року між батьком позивачки [PERSON] та відповідачкою [PERSON] При цьому на її письмову вимогу про виселення з квартири в добровільному порядку відповідачі відповіли відмовою, у звязку з чим такими діями відповідачі порушують її право власності на нерухоме майно. А тому в поданому позові позивачка просить суд усунути перешкоди з боку відповідачів щодо належного користування належним їй нерухомим майном шляхом виселення відповідачів із належної їй квартири без надання іншої жилої площі та вселити її в дану квартиру. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов не визнав, стверджуючи, що в цієї квартирі він взагалі не мешкає, а лише іноді відвідує відповідачку [PERSON], у якої на утриманні знаходиться їх спільна малолітня дитина. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного. Так, згідно ст.10 п.3 та ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В суді без заперечень з боку сторін було встановлено, що позивачка дійсно є власником квартири №40 житлового будинку №21 по вул..Суворова в м.Попасна, при цьому цю квартиру позивачка успадкувала після смерті свого батька [PERSON], який помер 01 березня 2013 року. Вищезазначені встановлені судом обставини підтверджуються також письмовими доказами на а.с.4-11,97. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, при цьому право приватної власності є непорушним. При цьому згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Також, згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Крім того, відповідно до ст. 391 ЦПК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ст.150 ЖК України «громадяни, які мають у приватній власності будинок або квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди». При цьому ст.155 ЖК України передбачені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок, а саме: «Жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством». Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. А згідно ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Також суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищенаведене судом із пояснень сторін встановлено, що в дійсний час в належній позивачці квартирі постійно мешкає відповідачка [PERSON] разом із своєю малолітньою донькою. При цьому, правовою підставою для проживання відповідачки [PERSON] в квартирі став договір оренди квартири (а.с.35-40), який був укладений 15 лютого 2013 року між [PERSON] та батьком позивачки [PERSON] При цьому в дійсний час строк дії цього договору закінчився 15 січня 2014 року, що безпосередньо передбачено п.5.7 цього договору. При цьому вищезазначені обставини не заперечуються відповідачкою [PERSON], яка визнали в повному обсязі такі фактичні обставини, які були встановлені судом по справі. А тому суд прийшов до висновку, що в дійсний час відповідачка [PERSON] мешкає в квартирі №40 житлового будинку №21 по вул..Суворова в м.Попасна без належних правових підстав, у звязку з чим такими своїми діями відповідачка [PERSON] перешкоджає позивачці у праві користування та розпорядження належним їй нерухомим майном. У звязку з чим суд вважає позовні вимоги в цієї частині позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а відповідачка [PERSON] разом із своєю малолітньою дочкою [PERSON], [INFO], підлягає виселенню з квартири без надання їй іншого житлового приміщення. При цьому суд враховує, що у відповідачки [PERSON] на території м.Попасна є інше житло, а саме житловий будинок №33 по вул..Северна, де відповідачка зареєстрована та в якому постійно мешкають її батьки. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає постійно в належній позивачці квартирі, а лише іноді відвідує відповідачку [PERSON], з якою у нього є спільна малолітня дочка [PERSON], [INFO]. При цьому позивачка не надала на адресу суду достатньо доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] дійсно постійно мешкає в належній їй квартирі, а наданий позивачкою акт обстеження житлово-побутових умов (а.с.18), який був складений депутатом Попаснянської міської ради, суд не бере до уваги, так як цей акт був складений фактично без відома та участі самих відповідачів, а тільки зі слів сусідів по будинку, які взагалі мешкають в іншому підїзді житлового будинку. У звязку з чим суд вважає, що такими своїми діями відповідач [PERSON] ніяким чином не перешкоджає позивачці у праві користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, а тому в задоволенні цієї частини позову суд вважає необхідним відмовити за необгрунтованістю. На підставі викладеного, ст.ст.319,383,386,391 ЦК України, ст.ст.116,150,155,156 ЖК України,

Outcome: partial