Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Черкаської міської ради про зняття арешту, мотивуючи його тим, що вона є законною власницею 61/100 частини будинку [ADDRESS] . Проте, як їй стало відомо, на вказаний житловий будинок накладено заборону відповідно до листа Соснівського райвиконкому міста Черкаси № 480/01-18 від 31 жовтня 1997 року. В інформаційній довідці зазначено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] . На звернення позивачки щодо законності накладання заборони та можливості її зняття Перша Черкаська державна нотаріальна контора надала відповідь № 248/01-16 від 05.03.2020, в якій вказано, що переписка по накладенню і зняттю заборон та арештів на жилі будинки і квартири по 2000 рік (включно) знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Відповідно до наведеного вище, листів Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради № 1749-2, 340-в, 54-р від 04 березня 2020 року та Перша Черкаська державна нотаріальна контора надала їй офіційну відповідь № 248/01-16 від 05.03.2020 відсутнє будь яке документальне підтвердження існування листа про накладення заборони на її приватний будинок. Вказує, що згідно з копією домової книги [PERSON] ніколи не був зареєстрований в домоволодінні та відповідно не має жодного відношення до житлового будинку [ADDRESS] . Вважає, що накладання заборони на її приватний будинок є незаконним та таким, що порушує її право приватної власності. За таких обставин, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом, просить суд зняти обтяження - заборону на житловий будинок [ADDRESS] , зареєстроване Першою Черкаською нотаріальною конторою 26 червня 2007 року за реєстраційним номером 5211196. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка - [PERSON] та її представник - адвокат Солонько М.Ф. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Позивачка суду пояснила, що під час отримання в приватну власність 61/100 частини будинку [ADDRESS] не було жодних заборон на зазначений будинок. На момент накладеного незаконного обтяження [PERSON] не був власником спірного будинку, та не мав до нього ніякого відношення, а тому не мав права передавати в заставу зазначений будинок, а реєстратор не мав права накладати обтяження не перевіривши правові підстави власності на спірний будинок. Адвокат додав, що на момент накладення обтяження на спірний будинок 26 червня 2007 року позивачка була законним власником даного будинку та добросовісним набувачем в розумінні ст. 388 Цивільного Кодексу України. Представник відповідача за довіреністю - Кирман В.О. в судовому засіданні покладався на розсуд суду. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно з договором дарування частини будинку від 28.11.2000, який зареєстрований в реєстрі за № 2-4162, та посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Миколенко І.М., [PERSON] є власницею 61/100 частини будинку [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м. Жилий будинок дерев`яний, обкладений цеглою, житлова площа 84,9 кв.м, надвірні споруди: сарай під літ. «б, Д», погріб під літ. «Е, Ж», вбиральня під літ. «В, Г», навіс під літ. «И», огорожа під № 1-4, водоколонка під № 5,6. Договір зареєстровано в Черкаському бюро технічної інвентаризації за № 6675 та отримано витяг про державну реєстрацію прав № 36503650 від 01.12.2012. Право власності [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 15.01.2020 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, серія [NUMBER] . Крім того, судом встановлено, що позивачка є власницею земельної ділянки площею 579 кв.м. по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія № 648369. В ході розгляду справи судом з`ясовано, що на житловим будинок [ADDRESS] накладено заборону на підставі листа Соснівського райвиконкому м. Черкаси № 480/01-18 від 31.10.1997, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 199286634 від 06.02.2020. Власником будинку вказано [PERSON] . Відповідно до наведеної вище інформаційної довідки вказане обтяження зареєстровано в реєстрі 26.06.2007 за реєстраційним номером 5211196. Листом Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради № 1749/2, 340-в, 54-р від 04.03.2020 [PERSON] повідомлено про те, що архівна справа листування Соснівської районної ради та її виконавчого комітету м. Черкаси за 1997 рік не виявлено. На звернення позивачки до Першої Черкаської державної нотаріальної контори, її було проінформовано листом № 248/01-16 від 05.03.2020 про те, що заборона на частину будинку [ADDRESS] , була накладена Соснівським райвиконкомом м. Черкаси на підставі листа за № 480/01-18 від 13.10.1997, а нотаріальна контора лише внесла відомості про накладене обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а тому не є суб`єктом обтяження (обтяжувачем) і не приймала самостійного рішення про накладення заборони. Переписка по накладенню і зняттю заборон та арештів на жилі будинки і квартири по 2000 ркі (включно) знищено, у звязку із закінченням терміну зберігання. Як стверджує позивачка у своєму позові, заборону на будинок [ADDRESS] накладено в той час, коли вона була власницею вказаного будинку. Дане твердження не викликає у суду сумніву, адже підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 цього ж Кодексу визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На думку суду, накладена заборона заважає позивачці скористатися правом на розпорядження своїм майном, що є порушенням її конституційних прав. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved