Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати договір купівлі-продажу Н5-252 від 21.04.1995 року, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на Харківській товарній біржі недійсним в частині покупця, визнавши покупцем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], визнати договір дарування квартири від 24.12.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приіватним нотаріусом ХМНО [PERSON] недійсним, визнати квартиру [ADDRESS] загальною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що з 26.08.1988 року вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON] [INFO]. Після реєстрації шлюбу вони стали проживати за адресою: м. Харків пров. Вишневий 14 в м. Харкові, вони обидва працювали та були поставлені на квартирний облік. В 1989 року від підприємства «Харківвтормет» вони отримали квартиру за адресою: [ADDRESS]. В звязку з необхідністю в покращенні житлових умов ними було прийнято рішення в придбанні трикімнатної квартири. Після огляду квартири за адресою: [ADDRESS], ними було прийнято рішення про її придбання. Вартість квартири складала 9000 доларів США. В звязку з тим, що необхідної суми для придбання квартири їм не вистачало, вони домовились з продавцями квартири придбати її у розстрочку. Кінцева вартість квартири склала 8700 доларів США. Згідно розписок вони виплатили вартість квартири, після цього вони повинні були укласти нотаріальний договір купівлі-продажу квартири. 01.08.1995 року вони закінчили виплачувати гроші за квартиру та [PERSON] надала їм розписку, що отримала від [PERSON] гроші за продану квартиру та претензій вона не має. Вона була впевнена, що спірна квартира була придбана на підставі нотаріального договору купівлі-продажу, оскільки чоловіку довіряла, то не вимагали показати їй договір. Одразу після закінчення ремонту, вона, її чоловік та дитина зареєструвались та слати проживати в квартирі. Сімейне життя з відповідачем [PERSON] не склалося та 23.09.2010 року їх шлюб було розірвано на підставі рішення суду. Після розірвання шлюбу, вона, її син та чоловік залишились проживати у спірній квартирі. В 2014 році [PERSON] повідомив їй, що їх квартира під заставою, оскільки він брав кредит у КС «Самопоміч». 21.01.2014 року вона прийшла до КС «Самопоміч», щоб дізнатись за якими документами була укладена дана угода. Та їй були надані документи, які підтверджували право власності відповідача [PERSON] [PERSON] їй стало відомо, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної квартири 21.04.1995 року на Харківській Товарній біржі. Однак ця угода є недійсною, оскільки [PERSON] не придбавала спірної квартири, крім того договір не був нотаріально посвідченим, хоча цього вимагало діюче на той час законодавство. 24.12.2004 року [PERSON] подарувала [PERSON] спірну квартиру, договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Зазначений договір також має бути визнаний недійним, оскільки він був укладений з метою приховати інший договір. Оскільки вона та [PERSON] є справжніми покупцями за договором купівлі-продажу квартири, то спірна квартира є сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. Позивач та її представник в судовому засіданні уточнений позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просити позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували. [PERSON] пояснив, що його мати купила спірну квартиру, оскільки бажала мешкати у Харкові недалеко від свого сина та онука. Проте у подальшому вирішила її подарувати синові, що нею і було зроблено у грудні 2004 року згідно до договору дарування квартири від 24.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 23.09.2010 року між ним та [PERSON] було розірвано шлюб, рішення набрало законної сили 04.10.2010 року. Таким чином з дати розірвання шлюбу починає спливати строк позовної давності щодо поділу майна подружжя, крім того сплили строки для оскарження договору купівлі-продажу. Позивачка строк пропустила без поважних причин. Крім того спірна квартира взагалі не може розглядатись як обєкт спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана його матірю за її власні кошти, а потім йому подарована. Просив в задоволенні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала письмові заперечення в яких зазначила, що позивачкою пропущено строк позовної давності, в цих підстав просила відмовити в задоволенні позову. Крім того в раніше наданих запереченнях заперечувала проти позову, зазначала, що спірну квартиру придбавала її мати [PERSON] для себе та все життя вона допомагала сину та його родині. Вона мала великі доходи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили. Представником відповідача [PERSON] через канцелярію суду заперечення від відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в яких зазначено, що [PERSON] вони не знають, викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Договір купівлі-продажу квартири вони укладали з [PERSON], він неї вони отримали гроші за квартиру в повному обсязі. Просили в задоволенні позову відмовити та справу розглянути за їх відсутності. Однак суд не може прийняти надану заяву, оскільки вона подана не самими відповідачами, а представником відповідача [PERSON], суд позбавлений можливості перевірити особи відповідачів та встановити чи дійсно ці заперечення були підписані ними. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилася, позовні вимоги [PERSON] не визнала, проти позову заперечувала, надала до суду письмові пояснення по суті позовних вимог , в яких зазначила, що договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений між [PERSON] та [PERSON] 24.12.2004 року та посвідчений нею за реєстровим № 2235 з дотриманням усіх норм діючого на той час законодавства. Сторони для посвідчення договору надали усі необхідні документи, а саме: паспорти, довідки про присвоєння ІПН, правовстановлюючий документ на квартиру, дублікат договору купівлі-продажу, укладеного на Харківській товарній біржі 21.04.1995 року, копію біржового контракту. Після перевірок нею за даними Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Реєстру іпотек відсутності заборон, арештів та іпотеки щодо обєкту та субєкту та Державного реєстру обтяжень рухомого майна податкової застави на активи Дарувальника, а також встановлення факту, що квартира належить Дарувальнику на праві особистої власності, оскільки на момент придбання квартири Дарувальник в шлюбу не перебував та не проживав однією сімєю з будь-яким чоловіком, про що [PERSON] була подана до неї відповідна заява, зміст якої був доведений до відома Обдарованого. Вона посвідчила укладений між сторонами договір дарування квартири у відповідності з нормами діючого законодавства. Просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи Харківська товарна біржа в судове засідання не з»явився надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що договір купівлю-продажу був зареєстрований на ХТБ без порушень діючого законодавства України. Промили розглядати справу за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.08.1988 року у [PERSON] м. Харкова, актовий запис №2177. Шлюб було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.09.2010 року. У шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. 21.04.1995 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу квартири №3 у будинку №1/8 по пр.. [PERSON] у м. Харкові на Харківській товарній біржі. У подальшому 24.12.2004 року було укладено договір дарування між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий номер 2235. Позивачка в своєму позові посилається на те, що договір купівлі-продажу було вчинено з порушенням норм права, договір не посвідчений нотаріусом, крім того має місце посилання на вимоги ст.. 58 ЦК УСРС, т.б. мнимості угоди, отже, доказуванню по даній справі в частині недійсності договору купівлі-продажу підлягає недійсність договору купівлі-продажу у розумінні правочину, який не відповідає нормам діючого законодавства, його наслідків, прав і обов`язків сторін, та наслідків удаваного правочину.\~ Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №3 у будинку № 1/8 по пр.. [PERSON] у м. Харкові від 21.04.1995 року, укладеної на Харківський товарній біржі, визнання права власності на квартиру за [PERSON], [PERSON], про поділ майна подружжя, суд вважає за правильне керуватися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, Кодексу про брак і сім'ю України в редакції 1969 року оскільки згідно п. 4 Перехідних положень ГК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 роки застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу. Щодо цивільних правовідносин, що виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Оскільки правовідносини між сторонами по даній справі виникли і існували до 01.01.2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає необхідним застосувати до правовідносин між сторонами правові норми, передбачені Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Щодо позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 24.12.2004 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] недійсним суд вважає правильним керуватися нормами ЦК України в редакції 2003 року оскільки відповідно до п. 4 Перехідних положень ГК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 роки застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу. Щодо цивільних правовідносин, що виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Оскільки правовідносини між сторонами по справі виникли і продовжують існувати і в даний час, тобто після 01.01.2004 року, а саме після вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає необхідним застосувати до правовідносин між сторонами правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Згідно ст.86 ЦК УРСР в редакції 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Згідно ст.128 ЦК УРСР в редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 224 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який був чинний в період спірних правовідносин, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При цьому, наявність підстав для визнання угоди недійсною повинен доказати позивач. Відповідач не зобов'язаний доводити відсутність таких обставин. За змістом п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 «Про судове рішення» викладені в рішенні висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності і повинні підтверджуватись достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи.\~\~Ст. 58 ЦПК України передбачено, що\~\~належними\~\~є докази,\~\~які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність\~\~конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися\~\~на припущеннях. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу був підписаний [PERSON], [PERSON], [PERSON], та неповнолітніми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] у присутності матері [PERSON], та від імені неповнолітнього [PERSON] діяла його мати [PERSON] на Харківській товарній біржі, зареєстрований на підставі біржового контракту №Н5-252 від 21.04.1995 року. Вказаний договір не мав нотаріального посвідчення, будь-яких спорів відносно вказаного договору купівлі-продажу у судовому порядку не розглядалося, що не спростовується сторонами. У відповідності до ст.. 15 Закону України «Про товарну біржу», Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Згідно ст..16 вказаного Закону, Брокери є фізичними особами, зареєстрованими на біржі відповідно до її статуту, обов'язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють, щодо здійснення біржових операцій шляхом підшукування контрактів і поданні здійснюваних ними операцій для реєстрації на біржі. У відповідності до ст..8 Вказаного закону, Членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Порядок прийняття у члени біржі та вибуття із складу її членів визначається статутом товарної біржі. Таким чином доказів, що сторони договору купівлі-продажу є членами біржі, навіть якщо угода була укладена через брокерів, т.я. брокери можуть згідно до ст.. 16 закону виконувати доручення тільки членів біржі, судові не надано. Сам договір не має жодного застереження про прізвище, імя та по батькові брокерів, які укладали угоду, також відсутні їх підписи. Окрім того, суд звертає увагу, що однією із сторін угоди(продавці) були неповнолітні, які у віці від 15 до 18 років, так і які не досягли віку 15 років, які по обсягу дієздатності не можуть бути членом біржі взагалі. У відповідності до ст. 11 ЦК УРСР можливість громадянина своїми діями набувати цивільні права і створювати для себе цивільні обовязки зявляється у повному обсязі з настанням повноліття, тобто по досягненню вісімнадцятиріччя. Відповідно до т. 13 ЦК УРСР неповнолітні у віці від пятнадцяти до вісімнадцяти років можуть укладати угоди зі згоди своїх батьків. У відповідності до ст..14 ЦК УРСР за неповнолітніх , які не досягли віку пятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки. У п.12 договору купівлі-продажу підписи неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] були зроблені у присутності матері [PERSON], а не за згодою матері, як цього вимагало діюче законодавство і дозвіл саме дати згоду неповнолітньому власнику підписати договір відповідно до рішення Комінтернівського РВК м. Харкова. Крім того, договір не має відмітки, що батьками, а саме матірю неповнолітніх дана згода на відчуження нерухомості. Крім того, форма та зміст укладеного між сторонами 21.04.1995 року договору купівлі-продажу не відповідає вимогам ст..ст. 224-227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). А саме договір купівлі продажу між продавцем та покупцем хоча і укладений у письмовій формі проте не посвідчений нотаріусом, що не відповідає діючому законодавству, яке було чинним на час спірних правовідносин. Згідно ст.. 41, ст..42 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). \~ У відповідності до ст.. 224 ЦК УРСР , за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст.. 227 ЦК УРСР , Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК УРС Р, Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ст..48 ЦК УРСР, Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири №3 у будинку №1/8 по пр.. [PERSON] у м. Харкові від 21.04.1995 року укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] одного боку та [PERSON] з іншого боку, укладений на Харківській товарній біржі є таким, що укладений з порушеннями норм законодавства - є недійсним. Проте у відповідності до ст.. 58 ЦК УРСР , якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, то застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі, та відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У судовому засіданні встановлено, що відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира №3 по пр.. [PERSON], будинок №1/8 у м. Харкові на підставі свідоцтва про право власності\~\~на житло, виданого 30 березня 1995 року ХМЦПДЖФ № 3-95-55047-П2. 21 квітня 1995 року між власниками та покупцями [PERSON], [PERSON] спірної квартири було досягнуто домовленість про купівлю-продаж квартири, відповідно до якого [PERSON] отримала за продану квартиру гроші у сумі 8700 доларів США, згідно розписок: - 21.04.1995 року в сумі 3300 доларів США, та гроші еквівалентні 800 доларам США купонами; - 22.04.1995 року в сумі 700 доларів США; - 29.04.1995 року в сумі 200 доларів США; - 04.05.1995 року в сумі 200 доларів США та гроші в сумі еквівалентній 300 доларам США купонами; - 29.05.1995 року в сумі 700 доларів США; - 08.06.1995 року в сумі 500 доларів США та гроші в сумі еквівалентній 600 доларам США купонами; - 29.06.1995 року в сумі 200 доларів США та гроші в сумі еквівалентній 200 доларам США купонами; - 29.07.1995 року в сумі 1000 доларів США, саме: 800 доларів США та 30 мільйонів купонів. Суд вважає, що отримання грошей у сумі 8700 доларів США, що підтверджено розписками мало на меті отримання грошей продавцями за продану квартиру. Продавцями були підготовлені необхідні документи для відчуження належній ним нерухомості, отримані необхідні дозволи та довідки, в тому числі у КП «ХМБТІ», також отримано рішення Комінтернівського РВК м. Харкова для дачі згоди батьками неповнолітнім дітям на підписання угоди купівлі-продажу квартири, та згоди на продаж квартирі від імені неповнолітнього. Після отримання грошей за продане майно на виконання умов угоди продавці звільнили квартиру, та виписалися. В свою чергу, як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] передавав продавцям на протязі з 21.04.1995 року до 29.07.1995 року, гроші у сумі 8700 доларів саме за продану квартиру №3 будинку №1/8 по пр.. [PERSON] у м. Харкові та факт отримання грошей відповідачами [PERSON] у вказаній сумі не спростовується сторонами по справі. Згідно розписки від 01.08.1995 року [PERSON] підтвердила факт отримання грошей повної вартості за продану квартиру від [PERSON], а також відсутність будь-яких матеріальних претензій. Після квітня 1995 року [PERSON] та його дружина, позивач по справі [PERSON] із сином оселилися у квартирі, та прописалися, про що свідчить довідка з місця проживання. [PERSON] були відкриті особисті рахунки у КП «ХТМ» з 01.08.2001 року, КП «Харківводоканал» на своє імя (т.1 а.с.127,128) та з 1995 року проводиться сплата за комунальні послуги, про що свідчать квитанції про сплату за комунальні послуги. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 25. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Таким чином суд вважає доведеним факт виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, між продавцями та покупцями [PERSON] та задовольняє позовні вимоги [PERSON] в цій частині. Проте суд критично ставиться до заперечень відповідачів у справі та наданим поясненням, про те, що гроші передавалися від імені [PERSON], та поверталися продавцям як застава того, що продавці залишать та випишуться із проданої квартири. Доказів, на підтверджують вказаного факту суду надано не було. Більш того не надано доказів, що гроші передавалися саме [PERSON] у сум 8700 доларів США своєму синові [PERSON] Крім того, викликає сумніви, що сума, застави становить 8700 доларів США, в той час як сума продажу, яка вказана у договорі купівлі-продажу квартири від 21.04.1995 року становить 300\~000\~000 карбованців, що є 2260,73 доларів США, у відповідності до кусу долара, який був встановлений НБУ станом на 21.04.1995 року. Втім сума, яка була передана продавцям становить згідно розписок 8700 доларів США, тому не зрозумілим є передачі суми значно більшої чим вказана у договорі купівлі-продажу, а тому вказаний факт повернення саме суми застави є недоведеним належними доказами. Також недоведеним є факт передачі грошей як застава у відсутності належних доказів. Суд критично ставиться і до пояснень відповідача [PERSON] стосовно того, що позивач була обізнаною про те, що власником з 1995 року була відповідач [PERSON], т.я. позивачка заповнювала квитанції власноручно, вказуючи прізвище [PERSON], т.я. належних доказів суду не надано, клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи було відізвано. Пояснення позивачки, що заповнювалися квитанції, як нею так і її чоловіком, проте вона ніколи не ставила ініціалів [PERSON], нічим не були спростовані. [PERSON] померла 13.05.2015 року про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 327452. Згідно відповіді першої Запорізької державної нотаріальної контори від 27.11.2015 року зазначено, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON]. Інші спадкоємці в заяві не вказані. Згідно відповіді на запит Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області № 828/02 від 01.02.2017 року зазначено, що [PERSON] [INFO] перебувала на обліку в управління Пенсійного фронду України в Дніпровському району м. Запоріжжя. З 01.06.2015 року виплата пенсії припинена у звязку зі смертю пенсіонера. Станом на 01.05.2015 року розмір пенсії зазначеної особи складав 1141,66 грн. Відомості щодо [PERSON] як застрахованої особи, за яку сплачувались страхові внески в базі даних відсутні. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] з 2005 року, вона працювала продавцем в його магазині. Вони одружились в 2014 році. На травневі свята в 2014 році вони їздили до Запоріжжя, там йшла розмова про поділ квартири. [PERSON] розповіла, що це вона придбала спірну квартиру, працювала все життя, щоб заробити на цю квартиру. Придбавала квартиру вона для себе, оскільки хотіла переїхати до м. Харкова, однак за сімейних обставин не змогла цього зробити. 26.05.2015 року у неї та [PERSON] народилась дитина. З 2012 року вони перебувають у сімейних відносинах. Їх спільна дитина зареєстрована у спірній квартирі. У неї були гарні відносини з [PERSON], в травні 2014 року вона погано себе почувала, були проблеми з зором. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] приймав її на роботу до свого ЧП в 1993 році продавцем до кіоску. Приблизно у 1996 році вона перейшла на посаду помічника бухгалтера на інше підприємство [PERSON] Колись під рас розмови вона чула, що [PERSON] продавали одну квартиру та придбавали іншу, оскільки хотіли більшу квартиру, однак грошей не вистачало, вони хотіли їх позичити. З [PERSON] вона спілкувалась, вона їздила до Москви, для чого їй невідомо, коли вона була в Харкові, то залишалась у [PERSON] Вказані факти чула як особисто від позивача, а здебільш від відповідача [PERSON], т.я. знала про те, що [PERSON] продали двокімнатну квартиру, тому вважала, що вказані від продажу гроші і були витрачені на придбання спірної квартири. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] її донька. До 1995 року у неї разом з [PERSON] був бізнес кіоски, потім вони придбали магазин. В 1995 році вона пішла не пенсію та працювала в одному з кіосків. Вона разом з донькою приймала участь коли спірну квартиру оглядали, торгувалися, домовлялися про те, що будуть сплачувати вартість квартири частинами, порадила [PERSON] переписати купюри, взяти розписку у отриманні грошей у продавців та була свідком передавання грошей покупцям, крім того, пропонувала надати у борг гроші, яких недоставало до повної вартості квартири. [PERSON] завжди казала, що її не вистачає грошей, що вона голодує, но була дуже скупою та завжди скаржилась. Сестра [PERSON] в той час народила дитину, тому мати ніяк не могла придбати квартиру, вона повинна була допомагати доньці. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона давня подруга [PERSON], знає її приблизно з 1994 року. Вона жила недалеко він них та часто бувала в гостях. Вона знала, що родина [PERSON] збирається продавати квартиру на Гагаріна, щоб купити більшу квартиру на пр. Г. [PERSON]. У них не вистачало грошей та вони просили її зайняти грошей, однак такої суми в неї не було. Їй відомо, зо спірну квартиру придбавали сумісно [PERSON] та [PERSON], вони домовились з продавцями, що будуть повертати їм гроші за квартиру частинами. Аналізуючи показання надані свідками з наявними в матеріалах справи доказами суд приходить до висновку, що справжніми покупцями спірної квартири є [PERSON] та [PERSON] Суд не приймає показання свідка [PERSON] в частині, що квартира була придбана [PERSON], оскільки на той час вона сторін у справі не знала, про обставини купівлі квартири їй відомо лише зі слів свого чоловіка [PERSON] та його матері, крім того ці обставини їй нібито стали відомі лише після того як [PERSON] звернулась до суду з позовом. Таким чином суд вважає, що свідок [PERSON] дає показання на користь [PERSON], оскільки є його дружиною та особисто заінтересована в ході розгляду справи. Так, відповідно до ст.76 ЦК УРСР, що був чинним на час спірних правовідносин (та ст.260 ЦК України), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналися або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~(стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. ВСУ під час розгляду справи\~№ 6-258цс15\~роз'яснив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджують заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за другим з подружжя, не може свідчити про порушення прав і вказувати на початок перебігу позовної давності. Позивач до теперішнього часу проживає та користується квартирою спірною квартирою, про те, що за договором купівлі-продажу в якості покупця зазначений не [PERSON] а його матір [PERSON] вона дізналась коли справа перебувала у провадження суду, в звязку з чим нею були уточнені позовні вимоги. Ці дії суд розцінює як доказ перебігу позовної давності, коли позивачка дізналась про порушення свого права.\~ Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. За положеннями ч. 1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Положеннями ч. 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленості стосовно добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та шлюбний договір між сторонами відсутні. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу було зареєстроване лише на імя одного із них, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності, підтвердженням чому є і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 3\~ст. 368 ЦК України\~визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відтак згідно п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року\~частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що\~«...зі змісту\~ст. 357 ЦК\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». Відповідно до\~ст.392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок:\~«Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм\~ст.392 Цивільного кодексу України\~та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Таким чином, системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання часткового недійсним договору купівлі-продажу квартири в ачастині покупця та визначивши покупцем [PERSON], то позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності, придбаного під час шлюбу між нею та [PERSON] підлягають до задоволення шляхом поділу квартири за адресою [ADDRESS], в ідеальних рівних частках по 1/2 частині кожному. Та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: \~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. \~ Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. \~\~\~\~ В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1\~ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування\~ст. 234 ЦК України\~та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. \~Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презумується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, не може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. \~Позивачкою доказів того, що в момент вчинення договору дарування у сторін були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях обох сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано. На момент укладення договору дарування [PERSON] надала нотаріусу правовстановлюючі документи на квартиру. Таким чином не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], то судові витрати повинні бути стягнені наступним чином. Під час розгляду справи [PERSON] всього було сплачено судовий збір у розмірі 1994,80 грн. Оскільки позивачкою були заявлені вимоги як майнового так і не майнового характеру та позовна вимога щодо визнання договору дарування недійсним була заявлена в 2016 році. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» станом на 2016 рік, за подання позовної заяви немайнового характеру розмір судового збору складав 551,20 грн. Таким чином з відповідачів на користь позивачки в рівних частках підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1994,80 грн 551,20 грн. = 1443,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial