Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні права власності на житло шляхом виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та заборонити вчиняти певні дії, який мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 20.07.2012 року Виноградівською міською радою та [PERSON] №34902454 від 20.07.2012 року з реєстра прав власності на нерухоме майно. Разом з позивачкою проживає і зареєстрована її донька, [PERSON], [INFO] У даній квартирі проживає також відповідач [PERSON], колишній чоловік позивачки, шлюб з яким був розірваний 09.04.2014 року відділом державної РАЦС Виноградівського РУЮ Закарпатської області. Після розірвання шлюбу відповідач надалі умисно без згоди позивачки проживає у вищевказаному житловому приміщенні, за винятком того часу, коли перебуває за межами Закарпатської області на заробітках, хоча і має інше житло у батьків, де офіційно зареєстроване його місце проживання. Відповідач участі в утриманні житла не бере, без згоди позивачки проникає в її житло, систематично її ображає та піддає її психологічному тиску, погрожує розправою, постійно проявляє зневагу до неї, піднімає руку на позивачку, у зв'язку з чим вона постійно звертається до правоохоронних органів, про що свідчать зокрема, талони - повідомлення та витяг з ЄРДР за ст. 125 КК України. У звязку з цим позивачка звернулася до суду із даним позовом та просить виселити відповідача із належного їй житлового приміщення, заборонити відповідачу заходити та перебувати на подвір'ї будинку та квартирі. Судові витрати просить стягнути із відповідача. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, до суду подали заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримують та просять задовільнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Розгляд справи проведено в порядку, визначеному ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка належить позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 20.07.2012 року Виноградівською міською радою та [PERSON] №34902454 від 20.07.2012 року з реєстра прав власності на нерухоме майно. Разом з позивачкою у вказаній квартирі проживає її дочка [PERSON], [INFO]. Крім цього в даному житловому приміщенні проживає, але не зареєстрований колишній чоловік позивачки-відповідач по справі [PERSON], шлюб з яким був розірваний 09.04.2014 року відділом державної РАЦС Виноградівського РУЮ Закарпатської області. Після розірвання шлюбу позивачка неодноразово просила відповідача покинути займане ним приміщення, однак він продовжує проживати в цій квартирі, участі в утримні житла не бере. Позивачка самостійно утримує це майно, сплачує всі комунальні послуги та здійснює інші обов'язки по відоношенню до своєї власності. Згідно повідомлення Виноградівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області від 04.07.2017 року за № 23-09/717, відповідач [PERSON], [INFO], має зареєстроване місце проживання за адресою - м.Виноградів, вул. Корольова,19. Після розірвання шлюбу відповідач без згоди позивачки проникає в її житло, систематично її ображає, піддає її психологічному тиску, погрожує розправою, постійно проявляє зневагу до неї, піднімає руку на позивачку, у зв'язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів, що стверджується талонами - повідомленнями про прийняття заяв від 22.07.2015 року, 15.06.2017 року, 24.06.2017 року, 27.06.2017 року та витягом з ЄРДР за № 12015070080001053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Проживання відповідача у житловому будинку належному позивачці порушує право останньої передбачене ст. 317 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному розпорядженню майном. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). Відповідач перешкоджає позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займає належне їй житлове, обмежуючи її право користування. Відповідачу право на користування житловим приміщенням було надано відповідно до ст. 405 ЦК України,згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. На даний момент відповідач не входить до складу сім'ї позивачки, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, окрім того є інші істотні обставини: неможливість проживання за однією адресою через поведінку відповідача та наявність необхідності використання займаного приміщення для проживання власника будинку. Верховним Судом України в постанові № 6-158цс 14 від 05 листопада 2014 року висловлено наступну правову позицію: «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.» В даному випадку з моменту розірвання шлюбу сторін сімейні відносини з відповідачем були припинені, а тому і його право на користування житлом втрачено. Права власника жилого будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.\~\~ Відповідно до ч.1\~ст. 109 ЖК України, виселення із найманого жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.\~ Відповідно до ч.1, 3 ст.116 ЖК Української PCP, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Факт негативної поведінки з боку відповідача відносно позивачки підтверджується матеріалами справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору має місце порушення прав власника житлового будинку, яким є позивачка по справі, що полягає в обмеженні її прав щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Будучи зареєстрованим в іншому будинку та проживаючи в будинку позивачки, відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні власним житлом, а тому підлягає виселенню з вказаної квартири. Якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивачка [PERSON] правомірно вимагає виселення відповідача [PERSON] з житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. Щодо вимоги позивачки заборонити відповідачу заходити і перебувати на подвір'ї вказаного будинку і в належній їй квартирі, суд приходить до висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно дост. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 ЦК України. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). З урахуванням наведеного важливе значення для вирішення спору набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, які відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, така форма захисту позивачкою в цій частині обрана не вірно, в зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір сплачений при зверненні до суду пропорційно задоволеним вимогам від заявлених, що складає 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial