Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивачказвернулась до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним запис у наказі про звільнення №115-к від 17.11.2017 р. в частині визначення підстав для її звільнення «за власним бажанням за ст. 38 ч. 1 КЗпП України»; визнати незаконним запис у її трудовій книжці №12 від 17.11.2017\~р.\~в частині\~запису «звільнена\~за власним\~бажанням за\~ст.\~38\~ч.\~1\~КЗпП України»та зобовязати відповідача внести зміни до наказу про звільнення №115-к від 17.11.2017 р. в частині підстави для звільнення, в наступній редакції «у звязку із невиконанням законодавства про працю, умов трудового/колективного договору за ст. 38 ч. 3 КЗпП України». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю, оскільки відповідач права позивачки не порушував, тому підстав для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України не було. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому\~засіданні встановлено,що\~08\~листопада 2017\~р.\~позивачка подала заяву про звільнення з 17 листопада 2017 р., не посилаючись на підставу звільнення (а.с.6). 16 листопада 2017 р. позивачка надала заяви, в яких вказала правову підставу звільнення - ст.38 ч.3 КЗпП України та просила провести розрахунок з вересня 2014 р. (а.с.7,8). 17 листопада 2017 р. наказом №115-к про припинення трудового договору позивачку було звільнено з установи відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 ч. 1 КЗпП України (а.с.37). Відповідно до ст.38 ч.1, ч.3 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні…. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст.115 ч.1 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні вимоги щодо строків виплати заробітної плати міститься і у ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці». У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 р. у справі № 741/1128/17 зроблено висновок, що «За змістом статті 38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на\~\~звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38\~Кодексу законів\~про працю\~України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність». З відповіді від 23 листопада 2017 р., наданої відповідачем [PERSON] управлінню Держпраці, вбачається, що під час розрахунку з позивачкою при звільненні до складу сум, що підлягали виплаті, увійшла середня заробітна плата за 3 дні відрядження у 2016 р. (а.с.46). Таким чином, в судовому засіданні також було доведено порушення роботодавцем законодавства про працю в частині оплати праці позивачки. Суд не приймає заперечення представника відповідача проти позову, оскільки відсутність права роботодавця на самостійну зміну зазначеної працівником підстави звільнення визначена вищенаведеним судовим рішенням. Також не має значення згідно цього рішення і відсутність вини роботодавця у порушенні прав працівника. Не спростовують висновки суду і покази свідка [PERSON] щодо здачі позивачкою заяв про уточнення підстави звільнення після прийняття наказу про її звільнення, бо з реєстраційних штампів та записів на цих заявах вбачається, шо вони були зареєстровані 16 листопада 2017 р., тобто напередодні звільнення позивачки. За таких обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 640 грн. (а.с.18а) на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved