Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком №1379 по вул.Каховській м.Василівка Запорізької області шляхом виселення відповідачки [PERSON] та визнання її такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком; стягнути з відповідачки на її користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником вказаного житлового будинку, який отримала у спадщину за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 28 січня 2011 року. Відповідачка зареєстрована та проживає у вказаному будинку з часу ще за життя бабки позивачки попередньої власниці житлового будинку, з жовтня 1983 року під прізвищем «Буряк». З квітня 1991 року відповідачка зареєстрована у будинку під прізвищем «Михайленко», вона не є родичкою позивачки, на вимоги позивачки виселитися, оскільки між ними не має договірних відносин про найм житлового приміщення, що на теперішній час належить позивачці та потрібне для проживання її сімї відповідачка відмовляється, бо іншого житла вона не має. Посилаючись на положення ст.ст. 16, 317, 319, 316, 321, 379 ЦК України, правову позицію Верховного суду України , викладену в ухвалі від 13 липня 2011 року та під час розгляду справи 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги з підстав, вказаних у позовній заяві. Позивачка до обставин, викладених у позові, додатково пояснила, що у 2011 році померла її матір [PERSON], після смерті якої вона у спадок отримала вказаний вище будинок, в якому і вона проживала з 1940 по 1982 рік. Її матір успадкувала будинок після смерті бабки [PERSON]. ЇЇ двоюрідний брат [PERSON] за заповітом бабки мав право пожиттєвого проживання у будинку. При оформленні спадщини їй також було видано свідоцтво про право на спадщину з зазначенням пожиттєвого права проживання її двоюрідного брата - [PERSON] у будинку, який був чоловіком відповідачки, після смерті якого, остання відмовилася від її пропозиції за спільні кошти оформити спадщину та від участі в утриманні будинку. Тоді вона сама оформила спадщину в нотаріальній конторі, їй було відомо про пожиттєве право брата [PERSON] на проживання в будинку, але їй сказали, що після його смерті відповідачка не буде мати право на проживання в будинку. На теперішній час вона має документ про право власності на вказаний будинок, окрім того, оформила земельну ділянку та бажає, щоб будинком користувалася її сім`я. На теперішній час відповідачка не приймає участі в утриманні будинку, не прибирає прибудинкову територію. Представник позивачки пояснив, що у тексті позову допущено описку в частині зазначення дати видачі Свідоцтва про право на спадщину 29 жовтня 2011 року, свідоцтво було видано 25 жовтня 2011 року. Відповідачка [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, суду пояснила, що іншого житла, окрім того, де зареєстрована та проживає, вона не має. У вказаному будинку вона проживає з 1983 року, куди її прописала бабка її чоловіка [PERSON] Чоловік на теперішній час помер. Вона та чоловік займали половину будинку, в іншій половині будинку проживала [PERSON], [PERSON] - відповідно бабка та матір позивачки. Після смерті чоловіка вона лишилася проживати там же. Представник відповідачки [PERSON] проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] не мали права власності на спірний житловий будинок, оскільки документи про це є сфальшованими, заповіт недійсний та нікчемний. Суд не зясував правомірність набуття права власності спадкодавцями права власності на спірний будинок. Посадові особи Василівської міської ради та РКП «Василівське БТІ» вчинили ряд кримінальних злочинів щодо прийняття рішень, оформлення документів про право власності на спірний житловий будинок,з приводу чого суд повинен прийняти рішення. Також вказував на те, що відповідачка була дружиною померлого члена смі`ї спадкодавця, який мав право пожиттєвого користування житловим будинком, де проживав з відповідачкою ще до реєстрації їх шлюбу. Смерть чоловіка відповідачки не припиняє її права на проживання у будинку. Між позивачкою та відповідачкою, як особами похилого віку, не має нормальних відносин. Подані позивачкою на підтвердження позовних вимог документи є неналежними доказами. Суд розглядав цивільну справу з порушенням норм Конституції України та норм цивільно-процесуального законодавства, не зясовував юридичну значимість документів. Посилаючись на ст..ст.1218, 1268, 1270, 1280 ЦК України, вказував, що не всі будівлі і споруди належали спадкодавцю позивачки, міська рада неправомірно визнавала право власності на нерухоме майно за померлою особою, що не створює права власності на спадкове майно у спадкодавця, на самочинно збудоване спадкодавцем майно, спадкоємець не може набувати право власності. Заповіт [PERSON], в силу положень ст.ст.1257, 236 ЦК України має бути нікчемним з моменту його складання, оскільки перелік та характеристики майна у звязку з самовільними перебудовами змінені, що не було належним чином та законно оформлено. При оформленні спадщини в нотаріальній конторі були порушені строки, визначені ст..1270 ЦК України, оскільки 09 листопада 1989 року померла спадкодавець [PERSON], а спадщину [PERSON] оформила 16 березня 1995 року. Представник відповідача вважає, що у м.Василівка діє організована злочинна група, яка відбирає житло у таких людей, як відповідачка. Вважає позов необґрунтованим, а докази, які подані на підтвердження позовних вимог завідомо незаконними, неналежними. Суд ухилився від повного та обєктивного розгляду справи, не дослідив кримінальну справу. Відповідачка більше 10 років проживає у будинку, тому у даному випадку повинна бути застосована набувальна давність, відповідачка претендує лише на ту частину будинку, в якій вона проживає. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні 04 квітня 2016 року також заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що будинок побудувала бабка позивачки, її спадкоємницею була матір позивачки, яка у свою чергу успадкувала будинок після смерті матері. Проте матір позивачки пропустила строк прийняття спадщини, тому вона не була спадкоємцем. Відповідачка на законних підставах проживала з її чоловіком, який мав право на спадщину. Відповідачка вважала, що вона не має права на спадщину. За позовом спадкоємця, який пропустив строк прийняття спадщини з поважної причини, суд може встановити додатковий строк для прийняття спадщини. Оскільки такого документа не має, спадщина фактично на теперішній час є відумерлою, відповідно до положень ст.1277ЦК України. Міська рада порушила закон та не звернулася до суду. При оформленні спадщини позивачкою було порушено спеціальні закони щодо реєстрації, про нотаріат, Конституцію України, що є кримінальним правопорушенням. Також представник відповідачки вказувала, що позивачка має інший будинок, де фактично проживає, предметом спору є будинок, поділений на дві половини, одну з яких займає відповідачка, а в іншу частину будинку позивачка пустила квартирантів. У 2013 році під час проведення розслідування кримінального провадження щодо побиття відповідачки, позивачка вказувала, що документів про право власності на будинок вона не має, писала заяву, що не буде мати претензій до відповідачки, а коли кримінальне провадження було закрито, подала позов до суду. Позивачка вказує неправдиві відомості та дає неправдиві свідчення. Право пожиттєвого проживання могло бути оспорене дійсним власником будинку. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, суду надано заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була та є головою квартального комітету, в тому числі по вул..Каховській в м.Василівка. У 2016 році були змінені номери квартальних комітетів. На прохання чоловіка позивачки вона складала наявні у цій справі повідомлення та акт (а.с.15-16) та ставила на них печатку квартального комітету, яка була тоді в наявності. Їй відомо, що власником спірного у цій справі житлового будинку є позивачка, в будинку проживали раніше її бабка та матір. Вказані відомості їй відомі, бо вони мешкають на одній вулиці, крім того, вона займалася уточненням списків виборців, тому мешканців вулиці знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що на прохання [PERSON], яка пояснила про її спір з відповідачкою з приводу житлового будинку та проживання в ньому, вона виходила на місце, зустрічалася та говорила з сусідами, тому знала, що у спірному будинку окрім двох жінок похилого віку, які на тепер померли, проживала відповідачка з чоловіком, який також вже помер. Вона приймала участь в складанні повідомлення та акту (а.с.15-16) як депутат Василівської міської ради. Вислухавши пояснення сторін,їх представників, свідків та дослідивши наявні у справі докази, надані суду сторонами, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами. Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Вказане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. Відповідно до положень ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна зі сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи шляхом розяснення сторонам їх прав та обовязків, сприяє їх здійсненню у випадках, встановлених ЦПК. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду врегульовані положеннями глави 6 ЖК України (ред..1983р. зі змінами), та положеннями Глави 32 ЦК України (ред..2003р.), Конституцією України. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться в ст. 405 ЦК України. Верховним Судом України в постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158 викладено правову позицію, на яку посилається позивачка, про те, що виходячи з положень ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України , право членів сімї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Разом із тим, Верховний суд вказав на те, що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обовязки членів сімї власника будинку регулюються ст.ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обовязки наймачів ст.ст. 158 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], постійно зареєстрована та проживає за адресою: [INFO] з 17 жовтня 1982 року, що підтверджено її паспортом (а.с.4), копія якого є у справі. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 жовтня 2011 року (а.с.5) оригінал якого досліджувався у судовому засіданні та копія якого є у справі, виданого Василівською державною нотаріальною конторою, спадкоємцем майна [PERSON], [INFO], яка померла 28 січня 2011 року є її дочка [PERSON] позивачка у цій справі. Спадщина, на яку видано Свідоцтво складається з житлового будинку №179 у м.Василівка Запорізької області по вул.Каховська на земельній ділянці Василівської міської ради. Вказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого тією ж нотаріальною конторою 18 березня 1995 року. У свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому позивачці у цій справі вказано, що право довічного проживання у зазначеному будинку має [PERSON]. Державна реєстрація права власності позивачки [PERSON] на житловий будинок №179 по вул. Каховській в м.Василівка Запорізької області на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25 жовтня 2011 року, яка здійснена 23 листопада 2011 року підтверджена копією витягу з Державного реєстру, оригінал якого оглядався у судовому засіданні (а.с.7). Попереднім власником будинку була [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 1995 року, що підтверджено витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копія якого є у справі (а.с.6). В технічному паспорті на вказаний житловий будинок, оригінал якого також оглядався судом, копія якого є у справі (а.с.8-12), попереднім власником вказана [PERSON], власник на теперішній час [PERSON] З плану будинку (а.с.10) та експлікації приміщень видно, що фактично будинок поділений в натурі на дві окремі частини з окремими входами, окремим опаленням, дві виокремленні частини будинку не мають між собою сполучення. З інвентаризаційної справи на житловий будинок, розташований за вказаною вище адресою (а.с.139-195) вбачається, що на теперішній час власником житлового будинку по вул.Каховська,179 в м.Василівка Запорізької області є позивачка у цій справі. Першим власником будинку була [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 05 червня 1962 року, виданого на підставі рішення виконкому Василівської міської ради депутатів трудящих №10 від 31 травня 1962 року. Наступним власником спірного будинку була за заповітом спадкодавця [PERSON], померлої 09 листопада 1989 року - [PERSON], яка проживала з померлою на час її смерті, отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 18 березня 1995 року, відповідно до положень діючого на той час ЦК України (ред.1963р.), в якому також було вказано, що право довічного проживання у зазначеному будинку надається [PERSON]. Державна реєстрація права власності [PERSON] була здійснена 01 червня 1995 року. З наявного у інвентаризаційній справі поетажного плану будинку від 15 березня 1962 року видно, що вже на той час будинок був поділений в натурі на дві окремі частини, 05 травня 1994 року у звязку з самовільним будівництвом до плану вносилися зміни у звязку з будівництвом літньої кухні, сіней, зменшенням розмірів житлової площі. 30 серпня 1994 року виконкомом Василівської міської ради народних депутатів було прийнято рішення №203 від 30 серпня 1994 року про визнання права власності за померлою [PERSON] на самовільно збудовані обєкти. Відповідно до довідки Василівської міської ради (а.с.13) по вул.Каховській, 179 у м.Василівка зареєстрована [PERSON], [INFO], факт проживання відповідачки у спірному будинку з жовтня 1983 року по теперішній час підтверджено довідкою голови квартального комітету (а.с.14), інформаційним повідомленням депутата міської ради (а.с.15). З 13 листопада 1990 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 29 листопада 2012 року у віці 70 років 03 грудня 2012 року, що підтверджено свідоцтвами про укладення шлюбу та про смерть (а.с.132, 133). З письмового звернення від 28 серпня 2013 року вбачається, що позивачка вимагала від відповідачки привести у відповідність літню кухню, яка використовувалася як сарай, та земельну ділянку, яка поросла буряном - до 28 вересня 2013 року, посилаючись при цьому на положення ст.ст.157, 116 ЖК України, повідомляючи намір звернутися до суду (а.с.17). Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 березня 2013 року , копія якого є у справі, а оригінал досліджувався у судовому засіданні, земельна ділянка по вул.Каховська,179 в м.Василівка Запорізької області, з кадастровим номером 2320910100:04:038:0087, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га на праві приватної власності належить [PERSON], державна реєстрація права власності підтверджена Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.118, 119). Таким чином, судом встановлено, що позивачка на теперішній час є власницею спірного житлового будинку, який отримала у спадщину за законом після смерті матері [PERSON], яка у свою чергу успадкувала будинок після смерті своєї матері [PERSON] за заповітом, який містив заповідальний відказ на користь чоловіка відповідачки - [PERSON], що відповідав положенням чинної на той час ст.538 ЦК України (ред.1963р.), та відповідно до положень п.5 Прикінцевих та перехідних положень, ст.1238 ЦК України (ред..2003 року) був чинним і при спадкуванні спірного житлового будинку позивачкою. Крім того, позивачка на теперішній час має право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний житловий будинок. Належних та допустимих доказів того, що документи, які посвідчують право власності позивачки на спадкове майно є фальшивими, заповіт спадкодавця [PERSON] був недійсним чи нікчемним, доказів його оспорювання у судовому порядку, доказів вчинення злочинів будь-якими особами при оформленні спадщини суду відповідачкою та її представниками не надано. Посилання представника відповідачки [PERSON] на те, що суд ухилився від повного та обєктивного розгляду справи є необґрунтованими, оскільки суд дослідив усі надані сторонами докази та сприяв сторонам у здійсненні їх процесуальних прав та обовязків з огляду на обєм та предмет заявлених по цій справі позовних вимог. Будь-яких зустрічних позовних вимог, в тому числі щодо набувальної давності, суду відповідачкою не подано. Доводи представників відповідачки про те, що суд в межах цієї цивільної справи повинен вирішити питання щодо визнання спадщини відумерлою, є помилковими. Судом встановлено з досліджених доказів та пояснень сторін, що відповідачка з 1983 року зареєстрована та постійно проживає у спірному будинку, а з 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з родичем власників будинку [PERSON], який був онуком спадкодавця [PERSON] та племінником наступного спадкодавця - [PERSON], та на користь якого було здійснено заповідальний відказ щодо його пожиттєвого проживання у будинку. Таким чином, відповідачка вселилася в будинок ще за життя першої власниці будинку [PERSON], її реєстрація в будинку свідчить про згоду власниці будинку на це, та на постійне проживання відповідачки у будинку. Оскільки відповідачка була дружиною родича спадкодавців, на користь якого був здійснений заповідальний відказ, доказів укладення з нею чи чоловіком [PERSON] договору найму житла, який за положеннями Глави 59 ЦК України повинен був укладатися у письмовій формі, на умовах оплатності, суду не надано та у справі вони відсутні, до вирішення спору, тому щодо правовідносин сторін положення вказаної Глави ЦК України застосовуватися не можуть. Відповідачка як член сімї, користувалася житловим приміщенням, проживала в одній частині будинку з чоловіком. Відповідно до положень ч.4 ст.156, ст..64 ЖК України відповідачка [PERSON] належала до кола осіб членів сімї власника будинку, оскільки перебувала у шлюбу з родичем власників будинків, спільно користувалася житловим приміщенням. Підстави виселення членів сімї власника жилого будинку передбачені ст.157, ч.1 ст.116 ЖК України, проте доказів наявності таких підстав для виселенні відповідачки, передбачених вказаними нормами позивачкою суду не надано. Ст.3 ЦК України передбачені загальні засади цивільного законодавства, якими є, в тому числі, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків передбачені ст.11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти… Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб… Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства… Ст.15 ч.2 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Ст.29 ЦК України встановлює, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Ст.310 ЦК України передбачає право фізичної особи на місце проживання. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, що передбачено ст.47 Конституції України. Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства… Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян… Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Правовідносини щодо володіння чужим майном врегульовані Главами 31, 32 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.Ст. 398 ЦК України встановлює, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст..399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Ч.2 цієї ж статті встановлює, що право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Ст. 401 ЦК України встановлює поняття користування чужим майном. А саме передбачає, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо … нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ст.402 ч.1 ЦК України сервітут може бути встановлений заповітом. Зміст сервітуту визначений ст..403 ЦК України, відповідно до якої сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном та зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Підстав для визнання відповідачки втратившою право користування житлом, відповідно до положень ст..405 ЦК України, суду не надано. Ст.406 ч.1 п.6 встановлює припинення сервітуту у разі смерті особи, на користь якої його було встановлено. Відповідно до ч.2 ст. 1238 ЦК України на спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, … заповідач має право покласти обов'язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком,… зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника. Право користування житловим будинком…, одержане за заповідальним відказом, є таким, що не відчужується, не передається та не переходить до спадкоємців відказоодержувача. Право користування житловим будинком, квартирою або іншою будівлею, надане відказоодержувачеві, не є підставою для проживання у них членів його сім'ї, якщо у заповіті не зазначено інше. Відповідно до розяснень викладених в п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Ст.538 ЦК України (в ред.1963р.), що була чинною на час спадкування спірного житлового будинку [PERSON], та ст. 1246 ЦК України ( в ред.2003р.) яка була чинною на час спадкування житлового будинку позивачкою передбачено, що спадкодавець має право встановити у заповіті сервітут щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб. З огляду на встановлені судом факти вбачається, що [PERSON] встановивши заповідальним відказом на користь [PERSON] чоловіка відповідачки сервітут право пожиттєвого проживання його у житловому будинку, та погодившись і вселивши у 1983 році в житловий будинок задовго до реєстрації шлюбу відповідачку, своїми фактичними діями та складенням заповіту встановила сервітут і для дружини свого онука [PERSON], хоча цього у заповіті не вказала, тобто фактично надала їй право постійного проживання з чоловіком у спірному житловому будинку. Виходячи з положень ст.ст.201, 204, 213 ЦК України, з врахуванням фактичних обставин вселення та мети проживання відповідачки у спірному будинку з 1983 року як подружжя з онуком першої власниці будинку, на що була воля спадкодавця [PERSON], яку прийняла і [PERSON] спадкоємець за законом, а потім і позивачка, успадкувавши спірний будинок у 2011 році, оскільки фактично до дати звернення з цим позовом у липні 2015 року , протягом більше ніж трьох років, не оспорювала право проживання відповідачки в будинку, яка у свою чергу не надала суду заяви про застосування строків позовної давності, суд вважає, що вказане свідчить про те, що встановлення пожиттєвого права проживання чоловіка відповідачки стосувалося і права її проживання у спірному будинку, проти чого не заперечувала і позивачка доли пня 2015 року.. Фактично спір між сторонами виник з приводу неузгодженості між ними щодо участі відповідачки в утриманні будинку та земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, що випливає як з пояснень сторін, так і з наявної у справі письмової вимоги позивачки від 28 серпня 2013 року (а.с.17). Відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З огляду на вказану вище правову позицію Верховного суду, на яку посилається позивачка, суд вважає , що у цій справі вона не підлягає застосуванню, оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивачки в розумінні положень ст..64 ЖК України та Сімейного Кодексу України. Також відповідачка не є наймачем житлового приміщення, оскільки договір найму житла ні з нею, ні з її чоловіком не укладався, про це сторони суду доказів не надавали та не повідомляли. Суд вважає, що задоволення вимог позивачки щодо визнання відповідачки втратившою право користування спірним житловим будинком, оскільки її чоловік [PERSON] помер, що тягне за собою втрату права його дружини [PERSON] на проживання у будинку, відповідно до положень ч.2 ст.1238 ЦК України є неможливим, оскільки право постійного проживання відповідачці було надано ще до реєстрації її шлюбу з родичем попередніх власників будинку та вона вселилася у житловий будинок не у звязку з заповідальним відказом на користь її чоловіка, а встановлення права пожиттєвого проживання чоловіка відповідачки тягне за собою і право проживання в будинку його дружини. Суд не вбачає правових підстав для задоволенні вимог позивачки, її позовні вимоги є несправедливим, оскільки відповідачка є особою похилого віку, більше двадцяти років постійно проживає та зареєстрована у спірному будинку, доказів наявності у неї іншого житла суду не надано, а спірне питання участі відповідачки в утриманні будинку та земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, сторони можуть вирішити, відповідно до положень ст.14 ЦК України шляхом укладення відповідного договору. Акт обстеження земельної ділянки за вказаною адресою (а.с.16) суд не приймає як належний доказ, оскільки факт недотримання санітарних умов на земельній ділянці не відноситься до предмету спору у цій справі. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Судові витрати суд покладає на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed