Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.12.2014 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала до його підписання грошову суму в національній валюті України у розмірі 300 000 гривень, що еквівалентно 18 100 доларів США, строком повернення не пізніше 31.12.2015 року включно. Вказує, що повернення грошей мало бути здійснено в національній валюті України за відповідним курсом доларів США на момент платежу, готівкою в місті Києві за адресою: [ADDRESS], або в іншому місці за згодою сторін. Зазначає, що відповідачкою було частково сплачено борг у розмірі 12 100 доларів США, однак решту коштів у розмірі 8 000 доларів США так і не було повернуто, у зв'язку чим змушена була звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з останньої борг у розмірі 198 457 гривень 42 копійки, що еквівалентно 8 000 доларів США, 3 % річних у розмірі 3 278 гривень 62 копійки та індекс інфляції за час прострочення у розмірі 10 716 гривень 68 копійок та судові витрати. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити в повному обсязі за обставин, викладених в ньому. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечила та просила у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим що він необґрунтований та безпідставно заявлений у зв'язку наступним. Вказала, що відповідачка дійсно 30.12.2014 року відповідно до договору позики отримала у позивачки до його підписання грошову суму в національній валюті України у розмірі 300 000 гривень, строком до 31.12.2015 року включно та повернула 23.12.2015 року частину позики у розмірі 231 500 гривень, а від решти коштів остання взагалі відмовилась. Крім того, зазначила, що відповідно до п.2 договору позики від 31.12.2014 року, укладеного між сторонами передбачено, що позичальник зобов'язується таку саму суму грошових коштів без нарахування відсотків від суми позики повернути до 31.12.2015 року, у зв'язку чим позовні вимоги що до стягнення з відповідачки 3 % річних у розмірі 3 278 гривень 62 копійки та індексу інфляції за час прострочення у розмірі 10 716 гривень 68 копійок задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов'язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що між сторонами 30.12.2014 року було укладено договір позики (а.с.4), відповідно до п.1 якого відповідачка отримала від позивачки, а позивачка передала у власність відповідачці грошову суму в національній валюті України у розмірі 300 000 гривень, вказана сума на момент передачі була еквівалентом суми 18 100 доларів США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.2 договору позики позика є безпроцентною; повернення вказаної суми позики має бути здійснено не пізніше 31 грудня 2015 року включно; термін повернення за взаємною згодою сторін може бути змінений шляхом укладення договору про внесення змін; повернення грошей має бути здійснено в національній валюті України, за відповідним курсом доларів США на момент платежу; виконання зобов'язання за договором має бути здійснено готівкою в місті Києві за адресою: [ADDRESS], або в іншому місці за згодою сторін; тощо. Відповідно до п.4 договору у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даним договором, відповідачка зобов'язалась сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а у разі відмови позивачки від отримання повернутих їй грошей, відповідачка в праві передати їх на депозит будь-якої нотаріальної контори, що буде свідчити про своєчасне виконання його умов. Судом встановлено, що відповідачкою частково було сплачено борг у гривнях, у розмірі еквівалентному 12 100 доларів США, що підтверджується розпискою від 23.12.2015 року (а.с.48), однак решту коштів у порушенням умов договору відповідачка не повернула. Таким чином, в силу вищевказаних норм та обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідачки коштів у розмірі 198 457,42 гривень, що еквівалентно 8 000 доларів США за договором позики від 30.12.2014 року знайшли своє доведення в судовому засіданні, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, з огляду на те, що повернення коштів за договором відповідачка прострочила за період з 01.01.2016 року по 19.07.2016 року (201 календарний день) розмір 3 % річних за вказаний період складає 3 278,62 гривні (з яких 198 457,42 гривень сума боргу Х 3% Х 201 день прострочення : (365 днів у одному році Х 100) = 3 278,62 гривні, оскільки відповідачка прострочила виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У зв'язку з вищевикладеним, з відповідачки підлягає стягненню інфляційні витрати за період з 01.01.2016 року по 30.04.2016 року у розмірі 10 716,68 гривеньта 3 % річних за період з 01.01.2016 року по 19.07.2016 року у розмірі 3 278,62, що підтверджується розрахунком (а.с.35). Проаналізувавши всі наявні докази, які були долучені до матеріалів справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки він обґрунтований належними у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, доказами, які знайшли своє доведення в ході судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з вищезазначеним з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню 2 124,53 гривень судового збору (а.с.8). На підставі викладеного, ст.ст.526, 611, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved