Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] залишити їй шлюбне прізвище та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування вимог зазначає, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 7 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції. Від шлюбу є двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося з причин несумісності характерів та різних поглядів на життя, через що постійно виникають непорозуміння та сварки. Тривалий час вони проживають окремо. Вважає, що сенсу в подальшому підтримувати шлюбні відносини немає, оскільки на грунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя в них розвинулась неприязнь один до одного, вони стали зовсім чужими людьми, втрачено почуття любові та поваги. Відповідач принижує її, не поважає як дружину та матір його дітей, безпідставно ображає, зраджує її, підтримує стосунки з іншою жінкою. Шлюбні відносини фактично припинились, шлюб носить формальний характер, через що збереження сім`ї стало неможливим. Подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дітей. На примирення вона не згідна. Шлюб розривають вперше. Позивачка [PERSON] подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує з викладених у позові підстав і просить їх задовольнити, справу розглянути у її відсутності. Відповідач [PERSON] подав заяву, із змісту якої вбачається, що він позовні вимоги визнає повністю і не заперечує проти розірвання шлюбу, справу просить розглянути у його відсутності З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 7 листопада 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 7 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції у Волинській області (а.с. 4). Від шлюбу у сторін є двоє синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнав, і таке визнання ним позову не суперечить закону, не порушує права та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, у зв`язку з чим шлюб необхідно розірвати. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка виявила бажання залишити шлюбне прізвище, тому змінювати їй прізвище немає підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачці необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 384 гривні 20 копійок, а інших 50% відсотків сплаченого судового збору, що становить 384 гривні 20 копійок, належить стягнути на користь позивачки з відповідача.

Outcome: approved