Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивачка-відповідачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої власності, визначення порядку користування земельними ділянками, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.02.99 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано у Тульчинському районному відділі РАГС Вінницької області (актовий запис №13). Згідно рішення Тульчинського районного суду м. Вінниці від 24.02.10 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу розподіл спільно нажитого майна подружжя не проводився, оскільки через деякий період після розірвання шлюбу позивач та відповідач примирились і продовжували спільне користування майном та проживання однією сім'єю, що підтверджується довідкою голови квартального комітету Тульчинської міської ради від 14.08.11року. 12.12.11 року, вона припинила спільне проживання однією сім'єю з відповідачем. Саме з цього часу, відповідач почав порушувати її права, як співвласника майна придбаного під час шлюбу. Зокрема, почав чинити перешкоди в користуванні майном, що змусило її переїхати з малолітнім сином в найману квартиру та звернутись з даним позовом до суду щодо розподілу майна, яке є предметом спору. За час перебування в шлюбі відповідачем та позивачем за спільні кошти подружжя придбано наступне нерухоме майно: -7/20 частини житлового будинку [ADDRESS], м. Тульчин, Вінницька область який складається з прибудови - позначена літ. «А1», тамбур - літ. «а1», сарай - літ «Б», загальною площею 37,5м2, житловою площею 21,6м2, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0150га. Дійсна вартість житлового будинку на день подачі позову складає 3200 грн., оскільки процент зносу 7/20 частини будинку становить майже 80 відсотків. Придбання даної частини будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд в період шлюбу, вартість його придбання, право власності відповідача на даний житловий будинок підтверджується рішенням Тульчинського районного суду від 15.08.07 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.06 року, в період шлюбу придбано житловий будинок [ADDRESS], м. Тульчин, Вінницька область, який складається з житлового будинку «А», сіни «а1», веранда «а2», туалет «Т», 1-2 огорожа, загальною площею 87,0 кв.м , житловою площею 46,2 кв.м . Вартість житлового будинку становить 51852грн., (п.5.1 договору купівлі-продажу від 27.04.06р.). Для придбання даного будинку з господарськими будівлями, вона надала свої особисті кошти в сумі 26000грн. (в т.ч. 5тис.дол США), які отримала в дарунок від своєї матері - [PERSON], після того, як вона продала належну їй на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується рішенням Тульчинського районного суду від 7.02.06р., розпискою продавця будинку по [ADDRESS] - [PERSON] від 2.02.06 року. Вважає, що наведені обставини свідчать про те, що вона за свої особисті кошти придбала 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], а тому, відповідно до ст. 57 СК України, 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] м. Тульчин є її особистою приватною власністю позивача. Інша 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] м. Тульчин придбана за спільні кошти подружжя, що підтверджується наступним: -в зв'язку з тим, що відповідач не мав ні особистих коштів, ні особистого нерухомого майна, а для придбання іншої 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] необхідно було ще половину коштів, позивач та відповідач прийняли рішення, з метою придбання іншої 1/2 житлового будинку, укласти кредитний договір. 27.04.06р. відповідач в інтересах сім'ї уклав кредитний договір №VIUG0K02020940. Оскільки для отримання кредиту банк вимагав передати нерухоме майно в іпотеку, а саме придбаний житловий будинок [ADDRESS], в цілому, право власності на весь житловий будинок по [ADDRESS] за вимогою відповідача було оформлено на нього та ним було передано в іпотеку даний будинок. Зазначене підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності від 4.05.06року. Зважаючи на те, що 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] придбана за її особисті кошти, дана частина будинку, відповідно до ст.57 СК України є її особистою власністю. Інша 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Приймаючи до уваги зазначене, згідно з ч.2 ст.60 СК України 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідно до ч.1 ст.70 СК України, вона, як подружжя, має право на половину від 1/2 житлового будинку [ADDRESS] м. Тульчин придбаного під час шлюбу. Крім житлових будинків по [ADDRESS], в користуванні позивача та відповідача знаходяться земельні ділянки надані в користування для їх будівництва та обслуговування, зокрема: - під житловим будинком [ADDRESS] м. Тульчин, Вінницька область, земельна ділянка площею 324 м , що підтверджується планом присадибної ділянки, затвердженим рішенням Тульчинської ради депутатів №187 від 30.05.79 року, відповідно до якого в користуванні власника житлового будинку [ADDRESS] знаходиться земельна ділянка площею 324м . - під житловим будинком [ADDRESS], м. Тульчин, Вінницька область земельна ділянка площею 150м , що підтверджується, планом присадибної ділянки, затвердженим рішенням Тульчинської ради депутатів №187 від 30.05.79 року, актом комісії по розгляду колективної заяви співвласників житлового будинку [ADDRESS] від 12.02.08 року та планом встановленого порядку користування земельною ділянкою. Відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності або право користування на земельну ділянку на умовах встановлених для попереднього землевласника. Наведене свідчить про те, що в зв'язку з придбанням позивачем та відповідачем в період шлюбу житлових будинків їм належить право користування вищезазначеними земельними ділянками в тому розмірі, в якому користувався попередній землекористувач. Крім того, при поділі майна також враховуються і борги подружжя. Приймаючи до уваги, що позивачем після розірвання шлюбу з відповідачем самостійно сплачуються боргові зобов'язання за подружжя по кредитному договору № VIU0GK02020940 від 27.04.06 року, укладеного відповідачем [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» в період шлюбу, зокрема - сплачено станом на 1.01.15 року 2255 доларів США та 10470грн., а також пеню в сумі 800грн, позивач має право на відшкодування з відповідача половини зазначених сум. Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подачі даної заяви - 16.02.2015року 1 дол. США= 25.91грн. При таких обставинах, відповідач повинен відшкодувати позивачу 34 848грн. (2 255$:2 х 25.91грн=29 213грн. + 11270грн :2=5635грн.). Також, в заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначила, що в період спільного проживання, після розірвання шлюбу, відповідач отримував дохід, який склав за 2010рік - 295919грн., за 2011 рік - 226788,08грн. Відповідно до ст.61 СК України, подружжя має право на частку одержаних іншим подружжям доходів від підприємницької діяльності. Позивач та відповідач, як було зазначено в позовній заяві, і після розірвання шлюбу з 28.04.10 року до 12.12.11 року проживали однією сім'єю. Наведене свідчить про те, що позивач за основним позовом має право на 1/2 частку доходів отриманих відповідачем за період з 1.01.10 року по 12.12.11 року, що складає 261353,54 грн., позаяк в період спільного проживання дані кошти не використовувались для ведення спільного господарства, а були використані лише самим відповідачем, що підтверджується позовною заявою про стягнення аліментів, довідкою голови квартального комітету Тульчинської міської ради від 14.08.11 року (додана до позовної заяви), фотознімком за вересень 2010 року, свідченням свідка [PERSON]. Позивач має на утриманні малолітні дитину, яка постійно хворіє та знаходиться на обліку в лікарні з діагнозами анемія та вегето-судинна дистонія, йому потрібне регулярне санітарне оздоровлення. Аліменти від відповідача по даній справі вона не отримує. В зв'язку з викладеним просить суд стягнути з відповідача на її користь 261353,54 грн., як частину доходу отриманого відповідачем в період спільного проживання, а також 34 848грн. грн., як частина сплачених нею коштів за кредитним договором. Крім того, Визнати за нею, [PERSON] право особистої приватної власності на 50/100 часток житлового будинку [ADDRESS] Вінницька область. Поділити, виходячи із рівності часток, спільно нажите майно подружжя між [PERSON] та [PERSON], визнавши за нею, [PERSON] право власності на 25/100 часток житлового будинку [ADDRESS], з 50/100 часток житлового будинку [ADDRESS], м. Тульчин, Вінницька область. Визнати за співвласником 75/100 часток житлового будинку [ADDRESS] Вінницька область, [PERSON] право користування житловими приміщеннями площею 28,0 м.кв. в житловому будинку літ «А» по [ADDRESS], м. Тульчин в т.ч. - житлову кімнату 1-4 пл.9,3м.кв., житлову кімнату 1-5 площею -18,7 кв.м., залишивши в загальному користуванні 1/2 наступних приміщень в житловому будинку [ADDRESS], м. Тульчин - коридор 1-1 пл.3,0кв.м., комору 1-2 пл. 1,3кв.м., кухню 1-3,пл. 13,0 кв.м., коридор 1-6 пл. 6,8 кв.м. веранду 1-8 пл.8,9 кв.м., коридор 1-9 пл. 5,7 кв.м., ванну 1-10 пл.2,1кв.м., загальною площею 40,8 кв.м., а також передати в загальне користування господарські будівлі і споруди - туалет - Т та огорожу 1-2. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний [NUMBER]. Дата реєстрації 4.05.06р.). Визнати за [PERSON] право власності на 7/20 житлового будинку [ADDRESS], Вінницька область, який складається з прибудови - позначена літ. «А1», тамбур - літ. «а1», сарай - літ «Б», загальною площею 37,5м , житловою площею 21,6 кв.м. Визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0150га, розташованою за адресою: [ADDRESS] Визнати, за співвласником 75/100 часток житлового будинку [ADDRESS] м. Тульчин, Вінницька область, [PERSON] право на 255 кв.м. земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS], м. Тульчин, Вінницька область. Визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 0,0150 га розташованою за адресою: [ADDRESS], м. Тульчин, Вінницька область, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а також витрати за надання правових послуг в сумі 2000грн. Відповідач-позивач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить стягнути та кошти та перевести обов'язки згідно укладеного кредитного договору. Свою правову позицію мотивує тим, що позивачка, подаючи до суду позов, не вказала все майно, відносно якого необхідно прийняти рішення стосовно його розділу. Так, 27 квітня 2006 року, він за спільним рішенням і згодою позивачки-відповідачки [PERSON], в інтересах сім'ї уклав з ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір VIUG0К02020940 на термін до 25 квітня 2021 року, згідно з яким, він та позивачка (відповідачка) отримали грошові кошти в сумі 9370 доларів США. При цьому [PERSON] власноручно підписала укладений договір, чим засвідчила те, що вона ознайомлена і дає згоду на укладення кредитного договору і передачу в іпотеку спільного майна подружжя. Всі обов'язки по погашенню отриманого кредиту і поверненню отриманих грошових коштів несе, він особисто. [PERSON] жодним чином в поверненні банківській установі грошових коштів участі не приймає. Але в зв'язку з тим, що кредитний договір укладався в інтересах сім'ї, грошові кошти витрачались також виключно в інтересах сім'ї, то відповідно до ч.4 ст.65 СК України такий договір створює обов'язки для другого з подружжя. На даний час згідно довідки ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» від 25 жовтня 2013 року № 964729 за результатами погашення ним отриманого кредиту існує заборгованість (в тому числі прострочена заборгованість), сума якої складає 6681,59 доларів США або 53405,95 гривень (по курсу НБУ на 25.10.2013 року 1 USD = 7,99300 UAN). Так, як кредитні кошти отримувались в інтересах сім'ї, то вважає, що 1/2 частину від вказаної суми заборгованості, а саме 3340,8 доларів США або 26702,98 гривень (6681,59:2=3340,8 або 53405,95:2=26702,98) необхідно стягнути на користь банківської установи саме з [PERSON], відповідно зменшивши суму боргу на вказану величину з нього. Крім того, ним станом на даний час вже здійснено оплату для погашення отриманого кредиту на загальну суму 9360,84 доларів США з розрахунку оплати 113,67 доларів (згідно п. 1.1 Договору) за 90 місяців з моменту укладення договору і отримання кредиту, зменшеного на суму заборгованості згідно довідки банку від 25.10.2013 №964729 в розмірі 869,46 доларів США (90 міс. X 113,67 дол. = 10230,3 дол. - 869,46 дол. = 9361,84 дол,). Таким чином, з [PERSON] належить стягнути на його користь 1/2 частину оплаченої ним суми кредиту в розмірі 4680,42 доларів США (9361,84 дол. : 2 = 4680,42 дол.). В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просить суд їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надала суду пояснення аналогічні тим що і позовній заяві, заяві про зміну позовних вимог та в заяві про збільшення позовних вимог. При цьому також в повному обсязі заперечила вимоги за зустрічною позовною заявою, пославшись на те, що переведення боргу можливе лише за згодою кредитора. банк же такої згоди не надавав. Представники відповідача-позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] та представник [PERSON], вимоги позивача-відповідача заперечили в повному обсязі, підтримавши вимоги свого довірителя. В заперечення позовних вимог, послались на те, що будинок по [ADDRESS], а також [ADDRESS] м. Тульчин, був куплений в період шлюбу. Для купівлі будинку було укладено кредитний договір,та будинок передано в іпотеку. Ніяких коштів, ніхто не позичав. В обґрунтування своєї позиції надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в зустрічній позовній заяві. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що в 2006 році він продав будинок по [ADDRESS] м. Тульчин [PERSON] за 10000 доларів США. На купівлю вказаного будинку [PERSON] гроші в сумі 5000 дол. США позичала її мати - [PERSON] Після отримання коштів, він написав їй розписку. Свідок [PERSON], яка є дружиною [PERSON], свідчення наданні останнім підтвердила в повному обсязі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в 2005 році, вона отримала спадщину від батьків та продала квартиру в м. Тульчині. При купівлі будинку в [PERSON] вона внесла завдаток в сумі 5000 дол. США, як дарунок своїй доньці [PERSON] Вислухавши представників позивача-відповідача, відповідача-позивача, опитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив: Згідно копії свідоцтва про одруження № [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] (в подальшому [PERSON]) уклали шлюб 18.02.1999 року, зареєстрованого Тульчинським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області за № 13. (а.с. 10). Згідно рішення Тульчинського районного суду від 24.02.2010 року шлюб між вказаними громадянами було розірвано та відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 70 від 28.04.2010 року. (а.с. 25). В період шлюбу подружжям [PERSON] було придбано: - 7/20 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд розташованого в м. Тульчин, [ADDRESS], відповідно до рішення Тульчинського районного суду від 15.08.2007 року. (а.с. 24); - житловий будинок з господарським будівлями по [ADDRESS], м. Тульчина, відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2006 року. (а.с. 15). Вказане нерухоме майно було зареєстровано, за одним із подружжя - [PERSON] Крім того, в період шлюбу, а саме 27.04.2006 року, [PERSON] було укладено кредитний договір № VIU0GK02020940, останній отримав позику в КБ «ПриватБанк» в сумі 9370 доларів США., з яких 8000 доларів для купівлі нерухомості. (а.с. 97-100). В цей же день між [PERSON] та КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями в м. Тульчин, по [ADDRESS]. (а.с. 30-31). Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторонами не заперечуються та визнаються обставини щодо придбання нерухомого майна в період шлюбу. Разом з тим,оцінюючи доводи позивача-відповідача [PERSON] щодо придбання будинку та господарських споруд за адресою м. Тульчин, [ADDRESS], за кошти, з яких 5000 доларів США, були їй подаровані її матір'ю [PERSON], суд приймає до уваги наступні докази. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, укладеного між [PERSON] (продавець) [PERSON] (покупець), останній придбав будинок з господарськими будівлями, за 51852 грн., які він мав сплатити на протязі трьох банківських днів з моменту підписання договору. (п. 5.1 договору). Підтвердженням проведення розрахунку являлась письмова заява продавця. Лише після повного проведення розрахунку, покупець [PERSON] міг провести державну реєстрацію нерухомості. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 4.05.2006 року було проведено реєстрацію права власності (а.с. 16). Таким чином, вищевказані обставини спростовують доводи позивача-відповідача [PERSON] про те, що нею було витрачено особисті (подаровані) кошти в сумі 5000 доларів США. В цій частині суд також не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, [PERSON], вказав на те, що ним була написана розписка про отримання завдатку від [PERSON], яка позичила гроші своїй доньці [PERSON], для купівлі будинку її чоловіком [PERSON] В свою чергу [PERSON] та [PERSON] стверджують про те, що кошти були подаровані. За правилами ст. 719 ч.5 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, як визначено в ч.1 ст. 220 цього ж Кодексу. В свою чергу ст. 215 ч.2 ЦК України, передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, належними та допустимими доказами щодо вказаних обставин, є договір купівлі-продажу, який вчинено відповідно до вимог цивільного законодавства, а не покази свідків, які суперечать між собою та позиції позивача-відповідача. Також недопустимим є доказ представлений позивачем-відповідачем, а саме копія розписки про отримання [PERSON] завдатку від [PERSON] Оцінюючи доводи позивача-відповідача [PERSON] щодо проживання однією сім'єю з відповідачем-позивачем, після розірвання шлюбу, суд також критично ставиться до показів свідка [PERSON], так як остання є матір'ю [PERSON] і є зацікавленою особою у вирішенні спору на її користь. Представлене позивачем-відповідачем фото (а.с. 132), не є доказом спільного проживання в шлюбі, так як відсутні будь-які дані щодо часу створення даного фотознімку. Інших доказів, які б могли підтвердити факт проживання [PERSON] та [PERSON] в період 2010-2011 рр. однією сім'єю, суду не представлено. Вказані обставини також заперечуються представником відповідача-позивача - [PERSON], яке є рідною сестрою [PERSON] При вирішенні вказаних обставин, належними та допустимими доказами є свідоцтво про розірвання шлюбу, видане 28.04.2010 року [PERSON] (а.с. 25). Вищевказані обставини дають суду підстави для висновку про те, що нерухоме майно за адресою м. Тульчин, [ADDRESS] та [ADDRESS] придбане в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], частки яких є рівними. Вирішуючи питання щодо розподілу вказаного майна, судом, за клопотанням позивача-відповідача була призначена судова будівельно-технічна експертиза. За наслідками проведення вказаної експертизи, по питаннях, які пропонувалися сторонами, експерт прийшов до висновку про неможливість поділу будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], м. Тульчин, виходячи з того, що частка одного становить 75/100, а іншого 25/100. Інших варіантів поділу вказаного нерухомого майна, сторонами перед судом не ставилось. Також, при вирішенні вимог позивача-відповідача [PERSON] щодо присудження їй та визнання права власності на будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], судом враховано вимоги ст. 71 ч.4 СК України, відповідно до якої присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру,земельну ділянку,допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. В судовому засіданні відповідач-позивач [PERSON] такої згоди не надав. За таких обставин, суд, враховує правову позицію викладену в Постанові № 11 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі по тексту Постанова Пленуму ВСУ), ч.ч. 2,3 п. 25, якого передбачено, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, суд з врахуванням вимог ст. 11 ч.1 ЦПК України, якою визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, враховуючи роз'яснення вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, вважає, що нерухоме майно розташоване за адресами м. Тульчин, [ADDRESS] та [ADDRESS] яке належить [PERSON] та [PERSON], може бути поділене між ними з врахуванням часток кожного, яка має становити по 1/2. Однак, враховуючи, що сторони, не бажали такого розподілу та не ставили питання перед експертом, суд не вправі вийти за межі заявлених вимог, тому в цій частині спір може бути вирішено шляхом визнання ідеальних часток в цьому майні без його реального поділу, і залишити майно в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Вказані обставини, не позбавляють права сторін провести поділ майна, відповідно до часток кожного з них. За вказаних обставин, не підлягають вимоги позивача-відповідача [PERSON] щодо скасування державної реєстрації на нерухоме майно за адресою м. Тульчин, [ADDRESS], так як зміни щодо реєстрації можуть бути проведенні, після набрання рішенням законної сили, і не потребують скасування попередньої реєстрації. З врахуванням вимог ст. 120 ч.4 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження будівлі і споруди. В зв'язку із визнанням за сторонами ідеальних часток в мані без його реального поділу, з врахуванням того, що земельні ділянки перебували в користуванні [PERSON], то за загальним правилом, сторони набувають право спільного користування земельними ділянками, відповідно до їх часток в майні. При вирішенні вимог позивача-відповідача [PERSON] щодо стягнення коштів в сумі 261353 грн., як частина з отриманих доходів від підприємницької діяльності відповідача-позивача [PERSON] в період 2010-2011 рр., суд приймає встановленні в цьому ж судовому засіданні обставини про те, що позивачем-відповідачем не доведено факт проживання в шлюбі у вказаний період після його розірвання, відповідно до рішення Тульчинського районного суду від 24.02.2010 року, про що було вказано вище. Тому вказані кошти є особистою власністю [PERSON] Щодо вимог позивача-відповідача [PERSON] про стягнення частини коштів сплачених нею за кредитним договором № VIU0GK02020940 від 27.04.06 року, то вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Так, сторонами по справі визнано, що кредит отримувався в період шлюбу та в інтересах сім'ї, тому відповідно до вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст. 65 ч.4 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В п. 24 Постанови Пленуму ВСУ, судам надано роз'яснення, що 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Позивачем-відповідачем [PERSON], суду надано докази - платіжні доручення про сплату нею в період з 3.04.2014 року по 21.01.2015 року коштів на загальну суму 69696 грн. (т.2 а.с. 16-29). Тому виходячи з того, що частки [PERSON] та [PERSON], в зобов'язаннях за кредитним договором є рівними, з відповідача-позивача підлягає стягненню на користь позивача-відповідача частина коштів сумі 34848 грн. За аналогічних правових підстав підлягають задоволенню вимоги відповідача-позивача [PERSON] щодо стягнення частини коштів в сумі 30177,76 грн., як оплата коштів за вищевказаним кредитним договором, що підтверджується довідкою виданою банком. Вирішуючи питання щодо зустрічного позову в частині переведення боргу на [PERSON], судом враховано вимоги ст. 520 ЦК України, якою визначено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. В матеріалах справи відсутня згода кредитора КБ «ПриватБанк» про переведення боргу, тому в цій частині вимоги відповідача-позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України. Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги сторін підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог сторін судові витрати, в частині оплати за проведення експертизи підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 1599 грн., всі інші судові витрати підлягають залишенню за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved