Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що на підставі договору дарування є власником квартири [ADDRESS]. Крім неї у вказаній квартирі зареєстровані її син [PERSON] та відповідач [PERSON] Разом з тим, останній в квартирі не проживає з листопада 2012 року. Не проживання відповідача в квартирі створює проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на нього. В звязку з цим, позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №76 по пр.Кірова,102 в м.Дніпропетровську та примусово зняти останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити останній. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, підтвердивши факт добровільного виселення з квартири три роки тому. Але проти зняття його з реєстраційного обліку заперечував, посилаючись на відсутність у нього іншого житла, де він би мав можливість прописатись. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка на підставі договору дарування від 06.11.2004 року є власником квартири [ADDRESS] (а.с.2). Окрім неї у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] та їх спільна дитина син [PERSON], що підтверджується відповідною довідкою КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР від 04.12.2015 року (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як встановлено судом з пояснень сторін, останніми визнано, що квартира [ADDRESS] була придбана позивачкою в дар в період перебування у цивільному шлюбі з відповідачем. Близько трьох років тому за домовленістю сторін, відповідач добровільно виселився із квартири та з цього часу в останній не проживає. Таким чином, добровільне виселення відповідача з квартири та не проживання в ній понад один рік, відповідач в силу ч.2 ст.405 ЦК України втратив право користування останньою. А тому, позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною вище квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, в частині заявлених позивачкою вимог про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник в силу ст.391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Проте такої вимоги про усунення перешкод позивачкою не заявлялось. Крім того, суд враховує, що в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» само по собі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для подальшого зняття особи з реєстраційного обліку відповідним органом реєстрації. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. за задоволену вимогу немайнового характеру (про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням). Сплачений позивачкою судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. за іншу вимогу (про зняття відповідача з реєстраційного обліку) в задоволенні якої судом відмовлено, слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial