Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка представляє інтереси [PERSON]Д, звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], жителя [INFO], зареєстрованого в кв.15 по вул.М. Заньковецької, 1 в м. Коломия , ідентифікаційний номер [NUMBER], таким, що втратив право на користування житлом в [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за даною адресою. Вказала, що їм, позивачам, її сестрі [PERSON],яка є третьою особою,що не заявляє самостійні вимоги, племіннику [PERSON], на праві приватної власності належить в рівних частках квартира [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] розірвала шлюб з відповідачем 16.04.2015 року на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду.Відповідач з 27.06.1998 року зареєстрований в вищевказаній квартирі однак більше 10 років не проживає. В судовому засіданні позивачка [PERSON], яка представляє інтереси [PERSON], підтримала вимоги позовної заяви в повному обсязі. Третя особа,що не заявляє самостійних вимог в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачок, вказала,що відповідач більше 10 років не проживає в спірній квартирі, не допомагає в проведенні поточного ремонту, по сплаті комунальних послуг,не цікавиться спірною квартирою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала,що є сусідкою позивачок, і зазначила, що відповідач не проживав у спірній квартирі більше 10 років. Відповідач в судове засідання не зявився без поважної причини, про дату,час і місце слухання справи був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина». Судом було зроблено запит до Коломийського районного відділу Міграційної служби України в Івано-Франківській області і отримано відповідь від 9.08.2015 року №17/3050, якою підтверджено місце реєстрації відповідача м.Коломия, вул.М.Заньковецької ,1/15 ,яке зазначене в позовній заяві. За таких обставин, у відповідності до ст.74 ч.4,5,10 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13.12.2011 , суд вважає, що відповідач був належним чином проінформований про дату,час і місце слухання справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, третьої особи,що не заявляє самостійних вимог, свідка, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] та її сестра [PERSON], племінник [PERSON] є співвласниками квартири № 15 по вул.. Заньковецької, 1 в м. Коломия і їм належить в рівних частках дана квартира, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданого 25 січня 2007 року Коломийським бюро по приватизації державного житлового фонду (а.с.5) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] від 25 березня 1983 року. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16 квітня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище «Лизанчук» змінено на прізвище «Васільєва» на підставі свідоцтва про шлюб, виданого 19.07.2008 року відділом РАЦС по місту Коломия Коломийського МРУЮ Івано-Франківської області (актовий запис № 254). Відповідач являється батьком позивачки [PERSON] та третьої особи [PERSON] Вищезазначена спірна квартира складається із двох кімнат, загальною площею 48,8 кв.м. На даний час у спірній квартирі зареєстровані та проживають: позивачі [PERSON], [PERSON] їхня дочка та внучка [PERSON], 09.10.2011 року. Третя особа,що не заявляє самостіних вимог [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані окремо в квартирі [ADDRESS]. З 2005 року відповідач в спірній квартирі не проживає. Так, близько десяти років тому відповідач залишив сімю і, забравши особисті речі, перейшов на постійне місце проживання в [INFO]. Згодом відповідач познайомився з іншою жінкою і тривалий час проживає із нею однією сімєю без реєстрації шлюбу в будинку № 10 по вул. Стадника в м. Коломия. Та обставина, що відповідач дійсно не проживає у спірному будинку підтверджується актом обстеження господарства від 10.03.2015 року, складеного депутатом Коломийської міської ради [PERSON] за участі мешканців будинку № 1 по вул.М.Заньковецької. (а.с. 15). У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач з 1998 року не приймав участі у витратах по утриманню будинку, не сплачував комунальні та інші платежі, не допомагав в поточних ремонтах. У відповідності до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2005 року відповідач не проживає в спірному будинку. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованим в ньому, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг, у будинку відсутні будь-які його речі. Крім того, оскільки позивачі не домовлялися з відповідачем про його відсутність в їхньому житлі понад шість місяців, він втратив право на користування житлом. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Пілся того, як відповідач перестав проживати з позивачкою [PERSON], вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідач не пов'язаний спільним побутом з своєю колишньою дружиною, не має з нею спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 [PERSON] України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Позивачі є співвласниками спірної квартири, відповідно мають право на власність,користування та розпорядження за власним розсудом. Відповідач в судове засідання не з`явився,жодних пояснень з приводу спірних правовідносин суду не надав. За таких обставин суд приходить до висновку,що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення. Наведене підтверджується наступними документами копією рішення суду, копією свідоцтва про право власності, довідкою № 1679 від 08.06.2015 року, витягом з реєстрації прав власності, актом обстеження квартири, копією паспорта та ідентифікаційного коду та іншими перевіреними в судовому засіданні доказами. На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України, ст.ст.316,317,319,321,322,386,391 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах [PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року, ст.3 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved