Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником 1/16 частини домоволодіння №23 по вул.Червонофлотській в м.Дніпропетровську. Інша 1/16 частина цього домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить її брату [PERSON] є жовтня 2001 року останній зник з місця проживання та про йог місцезнаходження їй не відомо. Рішенням Кіровського районного суду у м.Дніпропетровська від 03.12.2001 року відповідача було визнано безвісно відсутнім. 05.07.2005 року її було визнано опікуном майна її брата. 25.10.2010 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] було визнано безвісно відсутнім з 01.01.2008 року, а рішенням від 06.09.2013 року [PERSON] оголошено померлим. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.11.2014 року рішення суду про оголошення [PERSON] померлим було скасовано. Посилаючись на те, що більше 10 років вона відкрито та добросовісно володіла належною відповідачу частиною домоволодіння, останній в ньому не проживав, спірне майно не було примусово витребуване відповідачем, позивачка у відповідності до ст.344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на належну відповідачу 1/16 частину домоволодіння №23 по вул.Червонофлотській в м.Дніпропетровську. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити останній в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю, посилаючись на те, що відповідач є власником спірної частини домоволодіння, яке зареєстроване за ним у передбаченому законом порядку, ніколи не відмовлявся від цього майна та не надавав позивачці згоди на користування останнім. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрою та братом. Після смерті їх батька [PERSON] отримали у спадщину в порядку спадкування за заповітом 1/8 частину домоволодіння №23 по вул.Червонофлотській в м.Дніпропетровську, по 1/16 частини кожний. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03.12.2004 року за заявою [PERSON] відповідача [PERSON] було визнано безвісно відсутнім та відповідно до свідоцтва, виданого 05.07.2005 року державним нотаріусом Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] відповідно до зазначеного вище рішення суду було призначено опікуном над майном визнаного безвісно відсутнім [PERSON] Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.10.2010 року за заявою [PERSON] відповідача було визнано безвісно відсутнім з 01.01.2008 року. Відповідно до рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2013 року за заявою [PERSON] відповідача [PERSON] було оголошено померлим. Вказане судове рішення було скасоване рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.11.2014 року в звязку з появою [PERSON] Посилаючись на те, що більше 10 років вона відкрито та добросовісно володіла належною відповідачу частиною домоволодіння, останній в ньому не проживав, спірне майно не було примусово витребуване відповідачем, позивачка у відповідності до ст.344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на належну відповідачу 1/16 частину домоволодіння №23 по вул.Червонофлотській в м.Дніпропетровську. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, що набув чинності з 01.01.2004 року, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до розяснень наданих в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). Отже, відповідно до ст.344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, зокрема позивачкою, остання була обізнана про отримання відповідачем [PERSON] у спадщину 1/16 частини домоволодіння №23 по вул.Червонофлотській в м.Дніпропетровську, видачу йому відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та реєстрацію права власності за відповідачем на спадкове майно. Представники відповідача в судовому засіданні не заперечували того факту, що відповідач з 2001 року в належній йому спірній частині домоволодіння не проживав. Проте зазначили, що останній, як власник цього майна, має право вільно розпоряджатись та користуватись останнім, від належної йому частини домоволодіння [PERSON] не відмовлявся та ніяких угод з позивачкою та дозволів щодо користування належною йому частиною домоволодіння не надавав. За вказаних вище обставин не можна вважати добросовісним володіння позивачкою належною відповідачу частиною домоволодіння в період з 2001 року по 03.12.2004 року через її необізнаність про місцезнаходження відповідача та відсутність звязку з останнім, при її обізнаності щодо наявності власника цього майна та до встановлення у передбаченому законом порядку факту визнання [PERSON] безвісно відсутнім і призначення позивачкою опікуном майна з 05.07.2005 року. Також з матеріалів справи вбачається, що 04.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про скасування рішення суду від 06.09.2013 року про оголошення його померлим, яка була задоволена рішенням суду від 06.11.2014 року. В квітні 2015 року [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину законом, виданого позивачці на 1/16 частину належного йому домоволодіння, після того, як за рішенням суду від 06.09.2013 року він був оголошений померлим. Відповідно до наданих сторонами копій зазначених вище судових рішень вбачається, що під час розгляду цих справ [PERSON] приймала участь та, відповідно, була обізнана про появу [PERSON], наявність заперечень останнього щодо набуття нею права власності на належну йому частину домоволодіння. Враховуючи, що з моменту набрання рішенням суду від 03.12.2004 року законної сили та до моменту появи [PERSON] і звернення до суду в липні 2014 року, тобто в період, коли позивачка обєктивно могла вважати добросовісним володіння майном відповідача, пройшло менше 10 років, той факт, що відповідач від належного йому на праві власності майна не відмовлявся та не відмовляється, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.344 ЦК України підстав для набуття позивачкою права власності за набувальною давністю на спірну частину домоволодіння, що належить відповідачу, та про необхідність відмови в задоволенні позову. В звязку з відмовою в задоволенні позову, сплачений позивачкою при подачі позову судовий збір слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed