Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. 07.07.2009 року помер її свекор [PERSON]. Після його смерті залишилось як спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами 1948 року побудови, розташований в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області по вул. Квіткова, № 203. Будинок належав померлому на праві приватної власності, будучи побудованим до укладення шлюбу, так як покійний уклав шлюб у 1951 році з гр. [PERSON] За життя останній склав на користь позивача заповіт, яким заповів на випадок своєї смерті наведений житловий будинок. Позивачка своєчасно прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON], так як з 2004 року по день смерті спадкодавця вона проживала разом з ним у вищенаведеному будинку, доглядаючи за ним. Нотаріус своє постановою відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, мотивуючи ненаданням правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право приватної власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Позивачка в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. Натомість її представник надав суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності. Також просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направляв. Проте до суду надійшла від них заява в якій просив розглянути справу у їхній відсутності, також зазначивши, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з витягів погосподарських книг Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області за 1991-1995 роки, 2006-2010 роки, за [PERSON] рахується житловий будинок №203 по вул. Квіткова в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, побудований 1948 року на земельній ділянці площею 0,20га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Суспільна група господарства входить до категорії робочого типу. 06.11.2013 року у віці 84 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього серії 1-МИ № 061921. Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У випадку відсутності заповіту, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст.\~1268, ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК\~України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи № 34/2016 заведеної відносно спадкового майна [PERSON], судом встановлено, що останній 16.01.2004 року склав заповіт, зареєстрований в реєстрі за №44, яким заповів на користь позивача житловий будинок №203 по вул. Квіткова в с. Тернавка Герцаївського району та земельну ділянку площею 0,60 га, розташована в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області. На момент смерті спадкодавця, з ним проживали: дружина - [PERSON], [INFO] (яка померла 16.05.2015 року) та онук [PERSON]. Як вбачається з рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області №714/600/16-ц від 10.11.2016 року, позивач [PERSON] постійно проживала в [INFO], разом зі свекром [PERSON], який помер 07.07.2009 року, на час відкриття спадщини. Враховуючи наведене, спадщина в частині спірного нерухомого майна відкрилась по заповіту та позивачка прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Згідно постанови приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального кругу [PERSON] №650/02-31 від 05.12.2016 року, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, мотивуючи ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В період будівництва житлового будинку відносини щодо права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що втратив чинність згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадян і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти, як у місті так і поза містом. За даними нормативно-правовими актами, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будови ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 17.10.1951 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-МИ № 032450 від 12.02.2008 року. Так як спадковий будинок побудований до укладення шлюбу, він належав спадкодавцю на праві особистої власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції»). Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5, документами погосподарського обліку є (форми первісного обліку для сільських рад народних депутатів форма №1) «Погосподарська книга». Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Запис [PERSON] в книзі погосподарського обліку в якості голови двору підтверджує факт належності будинку під № 203 по вул. Квіткова в с. Могилівка Герцаївського району Чернівецької області, саме йому. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що останній за життя у встановленому законом порядку набув право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268\~ЦК України,\~\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3\~ст. 1296 ЦК України,\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. ч. 1, 4\~ст. 41 Конституції України,\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 20.05.2016 року на спірне домоволодіння був складений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил та згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна не є самочинним, так як побудований до 05.08.1992 року. Згідно даних технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 90,60 кв.м., у т.ч. житловою 41,60 кв.м., та господарських будівель і споруд: сараїв літ. літ. «Б», «В», «Г», погребу літ. «Пг», криниці № 1, воріт №2, огорожі № 3, ями вигрібної № 4, вартістю 109490 грн. Враховуючи вищенаведене, та оскільки позивач прийняла спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, слід визнати за нею право власності на спадкове майно. На підставі наведеного,

Outcome: approved