Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення факту застосування закону, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року. Уточнюючи свої позовні вимоги позивачка просить суд розглянути позовну заяву та встановити факт, що було застосовано закон, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, посилаючи на те, що вона є донькою [PERSON], який помер 29 березня 2010 року. Земельна ділянка площею 600,14 кв.м. є сумісною власністю подружжя [PERSON] на підставі Державного акту на право власності земельною ділянкою виданого 22 червня 2000 року та Державного акту виданого 05 червня 2007 року. 10 листопада 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] житловий будинок. Так, [PERSON] 22 червня 2000 року набув право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. на законних підставах та не може бути позбавлений цього права. 20 листопада 2012 року при вирішенні права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10.11.2006 року, було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме ст.377 ЦК України до періоду 2006 року, коли зміст ст. 120 ЗК України не був приведений у відповідність до ст.377 ЦК України, яка була приведена у відповідність до закону лише 27 квітня 2007 року. Тобто дія закону ст. 377 ЦК України набула чинності пізніше 2007 року ніж [PERSON] придбала житловий будинок, що є підставою для визнання недійсним права власності відповідача на земельну ділянку, на якій розташований придбаний нею житловий будинок. В судовому засіданні позивачка наполягала на заявлених вимогах та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Уточнені позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухав думку позивачки, вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно Державного акту серії I-ЗП № 059002 на право власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000 року, [PERSON], який помер 29.03.2010 року, належала земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1 /а.с.71/. З 10 листопада 2006 року житловий будинок по вул. Бердянській, 1 в м. Мелітополі належить [PERSON] за договором купівлі-продажу будинку від 10.11.2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 7974 /а.с.72-73/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 13.10.2011 року, було визнано [PERSON], спадкоємцем права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлого 29 березня 2010 року, а саме: на земельну ділянку площею 600,14 кв.м по вул. Бердянській, 1 в м. Мелітополі Запорізької області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 998145, виданого 05 червня 2007 року начальником міського управління земельних ресурсів [PERSON]. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 14.11.2011 року було розяснено рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 13.10.2011 року. Однак, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.06.2013 року, рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 13.10.2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду від 14.11.2011 року про розяснення рішення - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом відмовити. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року було визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок № 1 по вул. Бердянській у м. Мелітополі, з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто від 10.11.2006 року. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення залишено без змін. Згідно інформації державного нотаріусу Мелітопольської державної нотаріальної контори [PERSON] від 26.10.2017 року, після померлого 29.03.2010 року [PERSON], [PERSON] прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини і є єдиною спадкоємицею. Крім того, від [PERSON] надійшла заява про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.10.2017 року, [PERSON] належить земельна ділянка за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1, підстава виникнення: рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року. Відповідно до п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Статтею 377\~ЦК України\~передбачено,\~що до\~особи,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~будівлю або\~споруду,\~переходить право\~власності,\~право користування\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~попереднього землевласника\~(землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1\~та 2\~ст.\~1220\~ЦК України\~передбачено,\~що спадщина\~відкривається внаслідок\~смерті особи\~або оголошення\~її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності\~на земельну\~ділянку переходить\~до спадкоємців\~на загальних\~підставах,\~із збереженням\~її цільового\~призначення. До\~спадкоємців житлового\~будинку,\~інших будівель\~та споруд\~переходить право\~власності або\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності є непорушним. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку у відповідачки є рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року, яке набрало чинності. Крім того, в цьому рішенні прямо вказано, що право власності виникло з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто від 10 листопада 2006 року. Таким чином, враховуючи дату смерті [PERSON] - батька позивачки (29.03.2010 року), суд вважає, що у відповідачки виникло право власності до смерті батька позивачки, а тому земельна ділянка не могла входити до складу спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обовязковість рішень суду». Аналізуючи вищевикладені обставини та вимоги діючого Законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність у відмові в позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту застосування закону, який не підлягав застосуванню під час вирішення права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року - відмовити.

Outcome: dismissed