Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивачка звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 квітня 1999 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] увідділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, актовий запис № 85. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки фактично припинені. Подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливе. У зв'язку з чим, просила шлюб розірвати. Позивачка після спливу строку на примирення усудовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача після спливу строку на примирення в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив шлюб не розривати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача законні і обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування на їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу. Відповідно до ч.1 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. З матеріалів справи судом встановлено, що 24 квітня 1999 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] увідділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, актовий запис № 85. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені. Майновий спір та спір щодо місця проживання дитини між сторонами відсутній. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Ухвалою суду від 18 лютого 2016 року сторонам надавався строк для примирення терміном два місяці, однак примирення між сторонами не відбулось. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має суттєве значення. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved