Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, який укладений між сторонами та зареєстрований 25.11.2011р. міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 773. В обґрунтування позову зазначила, що сім'я фактично розпалася, оскільки сторони мають різні погляди на сімейне життя, на цьому ґрунті почали виникати сварки свідком яких стає їхня дитина. На даний момент сторони не ведуть спільного господарства та ніколи його не вели, оскільки відповідач з 2009 року відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а за таких обставин позивачка вважає, що збереження сімї не має сенсу, тому просила строку на примирення не надавати. В судове засіданні сторони не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Позивачка надала суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність та задовольнити її вимоги. Також позивачка зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення та просить не відшкодовувати понесені нею судові витрати. Відповідач в судове засідання, яке було призначене в режимі відео конференції з Бердичівським виправним центром № 108 не зявився, оскільки згідно відомостей БВЦ № 108 на даний час перебуває у розшуку /а.с.26/. Судовий виклик також направлявся відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, однак адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 25.11.2011р. між сторонами укладений та зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб /а.с.3/. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину донька Мілана, 12.11.2015р.н. /а.с. 4/. На теперішній час сім'я фактично розпалася, оскільки подружнє життя між сторонами не склалося через відсутності порозуміння між ними. Сторони проживають окремо, а тому шлюб між ними носить формальний характер. Розірвання шлюбу відповідатиме дійсній волі та особистим інтересам позивачки. На момент розгляду справи перешкоди для розірвання шлюбу, визначені ст.110 Сімейного кодексу України, .судом не встановлені Майнового спору з приводу розподілу спільного майна між сторонами немає. Спору з приводу місця проживання дитини та порядку участі батьків у вихованні та її матеріальному забезпеченні між сторонами немає, оскільки після розірвання шлюбу донька і надалі мешкатиме з позивачкою. В добровільному порядку відповідач відмовляється від розірвання шлюбу, а тому позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір, який виник зі шлюбних відносини, що регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК). Відповідно до ст.111 СК суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Разом з тим, суд вважає недоцільним надавати сторонам строк для примирення, оскільки, за твердженням позивачки, це не відповідатиме її інтересам і не матиме результату, оскільки сторони з моменту укладення шлюбу проживають порізно, а останнім часом не підтримують ніяких звязків. Крім того, з моменту звернення до суду винуло понад два місяці, а позивачка не змінила свого рішення щодо необхідності розірвання шлюбу. Статтею 24 СК передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.112 СК суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а за таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.113 СК особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що при укладені шлюбу позивачка прізвище не змінювала, то питання про його відновлення судом не розглядається. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує клопотання позивачки про покладення судових витрат на неї. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved