Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, під час розгляду справи уточнивши підстави та доповнивши позовні вимоги, остаточно зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2013 року їй належала квартира [ADDRESS]. В січні 2016 року приїхавши до м.Дніпропетровська побачила, що вхід до її квартири закрито металевими дверми та зайти в свою квартиру вона не змогла. З державного реєстру речових прав на нерухоме майно та під час розгляду справи зясувалось, що належна їй квартира на підставі нотаріально посвідченої довіреності від її імені на імя [PERSON] була продана останнім [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим 04.12.2015 року приватним нотаріусом [PERSON], а в подальшому [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим 11.12.2015 року приватним нотаріусом [PERSON], продав квартиру [PERSON], який на час укладання договору перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], яка заявою від 11.12.2015 року надала згоду на придбання квартири за кошти, що є спільною сумісною власністю останніх. Посилаючись на те, що довіреність від свого імені на імя [PERSON] вона не оформлювала та на продаж квартири останнього не уповноважувала та, що квартира вибула із власності поза її волі, позивачка просила суд визнати недійсною вказану довіреність; визнати недійсними договори купівлі-продажу від 04 та 11 грудня 2015 року; витребувати у відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS]; поновити за нею право власності на квартиру шляхом скасування в Державному реєстрі прав власності записів про державну реєстрацію прав власності, проведених на підставі зазначених вище договорів та проведення державної реєстрації права власності за позивачкою на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2013 року;а також усунути їй перешкоди в користуванні квартирою з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в наданій заяві просила провести розгляд справи за її відсутності. Відповідачі [PERSON] та треті особи на неодноразові виклики до суду не зявились, про причини своєї неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивачки, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалі справи, що позивачці [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.09.2013 року державним нотаріусом Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-1497. На підставі вказаного свідоцтва в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено відповідну державну реєстрацію за №2536225 від 18.09.2013 року (а.с.6,7 т.1). 04.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 823 було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, в якому покупцем виступав [PERSON], а продавцем [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом м.Москви [PERSON] 10.06.2014 року за реєстровим номером №1д-580 (а.с.107,112 т.1). На підставі цього договору в Державному реєстрі речових прав внесено запис №12363971 від 04.12.2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] 11.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2257 було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, в якому продавцем виступав [PERSON], а покупцем [PERSON] (а.с.70 т.1). При посвідченні вказаного договору згоду на якого укладення надавала дружина [PERSON] [PERSON], яка в нотаріально посвідченій заяві також засвідчила, що кошти на придбання квартири є спільною сумісною власністю та квартира після її придбання також буде обєктом спільною сумісної власності (а.с.75 т.1). На підставі договору від 11.12.2015 року за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, про що в Державному реєстрі речових прав зроблено запис №12491837 від 11.12.2015 року (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно положень ст.ст.237,244,245 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч.1,2,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом з тим ч.3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Так, відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При цьому за змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилалась на те, що довіреність від її імені на імя [PERSON], посвідчена нотаріусом м.Москви [PERSON] 10.06.2014 року за реєстровим номером №1д-580, нею не видавалась та не підписувалась, вона не мала намірів відчужувати квартиру, гроші від продажу квартири не отримували та особи [PERSON] та [PERSON] їй не відомі. Перевіряючи вказані доводи, суд враховує, що згідно відповіді від 15.09.2016 року нотаріуса, відповідального за архів нотаріуса м.Москви [PERSON], довіреність від 10.06.2014 року від імені [PERSON] на імя [PERSON] по реєстру №1д-580 нотаріусом [PERSON] не посвідчувалась (а.с.141 т.1). Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №720-17 від 27.03.2017 року рукописний запис та підпис від імені [PERSON] в графі «Довертитель» в довіреності від 10.06.2014 року виконанні не [PERSON], а іншою особою (а.с.197 т.1). З витребуваних судом матеріалів нотаріальної справи, вбачається, що при посвідченні договору купівлі-продажу від 04.12.2015 року нотаріусу надавалась зазначена вище довіреність, а також дублікат свідоцтва про право на спадщину від 18.03.2013 року. Вказані обставини та досліджені судом письмові докази в своїй сукупності безумовно свідчать про те, що довіреність від 10.06.2015 року позивачкою на імя [PERSON] не видавалась, позивачка не мала наміру відчужувати належну їй на праві власності квартиру, відповідними повноваженнями [PERSON] не наділяла та укладений останнім в подальшому від імені позивачки на підставі довіреності договір купівлі-продажу від 04.12.2015 року не схвалювала, в звязку з цим належна позивачці на праві власності квартира вибула з володіння позивача поза її волею. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого 04.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 823; в частині витребувати на користь позивачки з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON], набутої останніми у спільну сумісну власність спірної квартири; а також в частині поновлення права власності на квартиру за позивачкою, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації права власності №12491837 від 11.12.2015 року, здійсненої на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2015 року, запису про проведення державної реєстрації права власності №12363971 від 04.12.2015 року, здійсненої на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2015 року та шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення за позивачкою державної реєстрації права власності №2536225 від 18.09.2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 18.09.2013 року державним нотаріусом Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-1497. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 02.04.2015 року позивачці слід відмовити, оскільки, як встановлено судом під час розгляду справи, вказана довіреність фактично нотаріально не посвідчувалась, позивачкою не видавалась та не підписувалась, а тому, як односторонній правочин, з огляду на положення ч.2 ст.207, ч.2 ст.215, ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України є нікчемною та не потребує визнання її недійсною в судовому порядку. Також не підлягають задоволенню вимоги позивачки в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2015 року та усунення перешкод в користуванні квартирою з боку відповідачів, оскільки в даному випадку порушені права позивачки підлягають захисту шляхом подачі віндикаційного позову про витребування майна від добросовісного позивача в порядку ст.ст.387,388 ЦК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України та пропорційно до задоволених вимог, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивачки слід стягнути судовий збір по 1091 грн. 17 коп. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: partial