Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона разом із відповідачем [PERSON] та їх донькою [PERSON] є власниками 19/100 частин квартири [ADDRESS]. Відповідач є її колишнім чоловіком, зареєстрований в квартирі, але фактично в ній не проживає більше 12 місяців. При цьому, відповідач не сплачує комунальні послуги, внаслідок чого виникає заборгованість, яка вона вимушена сплачувати. В зв'язку з цим, позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], що є підставою для зняття з реєстрації. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та третя особа - [PERSON] в судові засідання повторно не з'явились, про причини неявки не повідомили. Представником Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в наданому клопотанні просив проводити розгляд справи без його участі. З урахуванням повторної неявки відповідача, думки позивачки та положень ст.ст.169.224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачці разом із її колишнім чоловіком - відповідачем [PERSON] та їх донькою [PERSON] належать 19/100 частин квартири [ADDRESS], в якій останні зареєстровані до теперішнього часу, що підтверджується копією свідоцтва про право власності житло від 27.01.1999 року та довідкою№2578 від 17.05.2017 року. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем 18.10.2011 року останній в квартирі не проживає та комунальні послуги не сплачує, в зв'язку з чим вказані витрати вона вимушена нести самостійно, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою для його подальшого зняття з реєстрації. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи, наведені положення ЦК України, суд приходить до висновку, що факт не проживання відповідача на протязі більше одного року в квартирі, співвласником якої є останній, не є підставою для позбавлення його права користування своєю власністю. А тому, позовні вимоги позивачки не ґрунтуються на законі та останньою невірно обрано спосіб захисту порушеного права. В зв'язку з чим, в задоволенні позову останній слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України та в зв'язку з відмово в задоволенні позову, судові витрати по справі, понесені позивачкою, слід покласти на останню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed