Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд, визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю,посилаючись на те, що 09.09.1994 року між нею та відповідачем по справі укладено шлюб, який зареєстровано у Малиновському відділі РАЦС м.Одеси. Під час шлюбу, позивачкою за подаровані кошти було придбано квартиру [ADDRESS]. Проте, відповідач заперечує той факт, що вказана квартира належить позивачці на праві особистої приватної власності, оскільки вважає його спільним майном подружжя. Вказані розбіжності у поглядах на правовий статус спірної квартири перешкоджають їй у вільній реалізації права власності на майно. З огляду на викладене, позивачка вважає, що її право не визнається та потребує захисту в судовому порядку. Позивачка [PERSON] у судове засідання з'явилася, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. У судове засідання з'явився представник позивачки, позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі суттєві обставини, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.04.1998 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №22764 квартири [ADDRESS] (а.с.6-8), який було в подальшому визнано дійсним рішенням Приморського районного суду м.Одеси по справі №2-1106/03 від 30.05.2003 року (а.с.9). Грошові кошти на придбання вказаної квартири були накопичені за життя бабусею позивачки [PERSON] і були передані позивачці її батьками після смерті бабусі у 1992 році з метою придбання житла. Зважаючи на складну фінансово-політичну обстановку в країні на той час, вона вирішила відкласти купівлю квартири до поліпшення ситуації. В свою чергу відповідач не брав жодної участі у купівлі та в подальшому в утриманні квартири. Таким чином, [PERSON] вважає, що є власницею квартири [ADDRESS], оскільки вказана квартира придбана за її особисті кошти, що підтверджується вищевказаними доказами. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Причиною звернення з даною позовною заявою, є саме не визнання відповідачем права особистої власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], так як відповідач стверджує, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки придбана під час шлюбу. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, відповідач невірно трактує норми чинного законодавства, оскільки інститут шлюбу автоматично не встановлює правовий режим права спільної власності подружжя на все без виключення майно, набуте під час шлюбу. Аналогічного висновку дійшов ВСУ при розгляді справи №6-2641 цс 15 про поділ майна подружжя, а саме в черговий раз було підтверджено сформовану правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Тобто, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів пава спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з фактичних обставин справи, грошові кошти на придбання квартири були отримані позивачкою у 1992 році, тобто до укладення шлюбу з відповідачем. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3 огляду на вказану норму закону вбачається, що гроші за які згодом було придбано квартиру - є особистими коштами позивачки. Разом з цим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Відповідно до п.24. ГІГТВСУ від 21.12.2007 №11 не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З огляду на вказані норми чинного законодавства, вбачається, що хоча вказана квартира і була придбана під час шлюбу, проте гроші на її придбання належали особисто позивачці, як наслідок і квартира, належить останній на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Станом на сьогоднішній день, у позивача з відповідачем склались протилежні погляди на розпорядження вказаною квартирою, що зумовлене не визнанням відповідачем права особистої приватної власності на квартиру, що в свою чергу позбавляє позивача можливості вільно реалізовувати своє право власності. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вказаний спосіб захисту полягає в констатації перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на вказану квартиру, що в свою чергу дає можливість вільно реалізовувати належні їй права як власника. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач довів в суді свої позовні вимоги.

Outcome: approved