Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод в володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення із квартири. На обгрунтування вимог зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 5 квітня 2011 року вона є власником квартири [ADDRESS], яку придбала у відповідачки. Дотепер відповідачка проживає в зазначеній квартирі і перешкоджає їй в користуванні і розпорядженні нею. Оскільки в добровільному порядку відповідачка виселитися не бажає, чим порушує її, як власника, права, позивачка просить суд усунути ці перешкоди шляхом виселення відповідачки з зазначеної квартири. Відповідачка [PERSON], не визнаючи пред'явленого до неї позову, звернулася до позивачки [PERSON] з зустрічним позовом про визнання права проживання, визнання права власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання недійсним договору позики, на обгрунтування якого зазначила, що в 2011році з метою розвитку своєї підприємницької діяльності вона звернулася до КПУ «Професіонал», розташоване по вулиці Щорса,3 в м.Донецьку, за отриманням позики. 5.04.2011 року на погоджених умовах за договором позики вона отримала від відповідачки [PERSON], яку вважала представником КПУ «Професіонал», грошові кошти в розмірі 45000грн., на які мали нараховуватись відсотки за користування позикою в розмірі 50% за час користування, а самі зобов'язання, як вона зрозуміла, повинні були бути забезпечені заставою, предметом якої мала виступати її квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Уклавши в нотаріуса договір, який, як потім вияснилося, був договором купівлі-продажу, вона в той же день надала [PERSON] розписку про отримання від неї 72000 грн., які 5 жовтня 2011року повернула. У той же час був підписаний ще один договір позики від 5.10.2011року, кошти за яким вона не отримувала та який був підписаний нею шляхом обману. Вказуючи на те, що наміру відчужувати свою квартиру вона не мала, що підписуючи договір купівлі-продажу квартири, вважала, що підписує договір застави, просила суд на підставі п.3 ст.203 ЦК України визнати договір купівлі-продажу від 05.04.2011року недійсним, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право проживання у цій квартирі. Окрім того, просила суд з цієї ж підстави визнати недійсним і договір позики від 5.10.2011року, укладений між нею та [PERSON]. В подальшому [PERSON] свої зустрічні вимоги уточнила, доповнивши їх іншою правовою підставою для визнання договорів недійсними, передбаченою п.1 ст.225 ЦК України, вказавши, що вона, як особа, яка страждає на психічне захворювання та з цього приводу перебуває на обліку у лікаря-психіатра, в момент підписання договорів не усвідомлювала своїх дій, чим скористалася позивачка, ввівши її в оману щодо правової природи підписаних нею договорів, та просила суд повністю задовольнити її вимоги, а в задоволенні вимог позивача відмовити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники, обгрунтовуючи позов викладеними в позовній заяві обставинами, наполягали на його задоволенні. Зустрічні вимоги не визнали, вважали їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. При цьому позивачка [PERSON] суду пояснила, що відповідачку [PERSON] до укладення з нею договорів вона не знала. В 2011 році їй зателефонувала її знайома з кредитної спілки «Професіонал» і, повідомивши, що кредитна спілка відмовила відповідачці [PERSON] в наданні кредиту на розвиток бізнесу, запропонувала їй бути приватним інвестором та, окрім того, повідомила, що [PERSON] ще й має намір продати квартиру. Вона погодилася і разом з [PERSON] пішла до нотаріуса, де було оформлено договір купівлі-продажу квартири, за яким квартира їй була продана за 13900грн. Решту коштів близько 15 тис.доларів США вона віддала [PERSON] на руки та, крім того, в цей же день в приміщенні кредитної спілки вона за договором позики від 5.04.2010року дала відповідачці 72000грн., які та мала повернути їй в жовтні 2011року. Після того, як кошти за першим договором відповідачка повернула, між ж ними було укладено ще один договір позики від 5.10.2011 року на таку ж суму, за яким кошти відповідачка їй ще не повернула. До березня 2013року за відсутністю необхідності вона придбаною квартирою не користувалася, а коли в березні 2013року така необхідність виникла, вона приїхала в м.Димитров, де з'ясувалося, що відповідачка з квартири не виселилась, продовжує нею користуватися, пошкоджуючи майно. Зазначаючи, що її право власності потребує судового захисту, оскільки відповідачка звільнити квартиру в добровільному порядку не бажає, створюючи їй перешкоди в володінні, користуванні і розпорядженні нерухомим майном, позивачка просить суд виселити відповідачку з спірної квартири. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS], в якій вона проживала з дитинства та проживає в ній на даний час. В 2011 році їй на розвиток власного бізнесу знадобились кошти, яких вона не мала. Тоді вона звернулася до кредитної спілки «Професіонал» в м.Донецьку, яка, як їй стало відомо з газети, надавала кредити під заставу нерухомого майна на шість місяців на вигідних для неї умовах. Їй пояснили, що в березні 2011року до неї додому має приїхати особа, яка здійснює оцінки квартир, після цього вона може розраховувати на 50% від вартості квартири. Її квартира була оцінена в 90000грн. Зібравши всі необхідні документи на квартиру, вона 5.04.2011року приїхала в кредитну спілку, де зустрілася з позивачкою [PERSON]. Працівники спілки її повідомили, що необхідні їй кошти надасть [PERSON]. Вона підписала вже підготовлений договір займу на 72000грн., хоча на руки отримала 45000грн. За умовами цього договору вона мала протягом шести місяців щомісячно повертати [PERSON] по 4500 грн, а останнього місяця мала повернути 49000грн. В той же день вони з [PERSON] пішли до нотаріуса, де уклали договір купівлі-продажу квартири. Вказувала на те, що кошти за квартиру вона від [PERSON] не отримувала та що наміру продавати квартиру не мала, хоча визнає, що договір купівлі-продажу вона дійсно підписувала, але змісту його не читала і що підписує - не усвідомлювала. Зазначала, що це сталося через її психічне захворювання, яке перешкоджає їй приймати правильні рішення. Окрім того, вказувала на те, що за підписаним нею договором позики від 5.10.2011року вона коштів від [PERSON] не отримувала і не мала наміру отримувати, вказувала на те, що можливо вона підписала його 5.04.2011року шляхом обману, так як пам'ятає, що в той день підписувала три договори. Вказуючи на те, що квартира дотепер залишається її власністю, просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 5.04.2011року недійсним, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] і визнати за нею право проживання в цій квартирі, а також визнати недійсним договір позики від 5.10.2011року, так як вона в момент підписання договорів не усвідомлювала наслідки цієї дії. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 5.04.2011 року позивачка [PERSON] придбала, а відповідачка [PERSON] продала квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат загальною площею 41,4 кв.м, житловою - 26,6 кв.м, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 30.11.2010року Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» згідно свідоцтва №3/23-556 на підставі розпорядження від 18.11.2010р. №2/24-557 (витяг про державну реєстрацію прав, виданий БТІ м.Димитров 07.12.2010р. за №28271108, реєстраційний №32218089) (арк.спр.7). Згідно п.1.3Договору продавець підтвердив, що на момент його укладення квартира не заставлена, під арештом та в податковій заставі не перебуває та що інших будь-яких договорів з відчуження квартири немає. За п.2.1 Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинена за 13993.00грн. Згідно п.2.2. цього Договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. Загальна вартість квартири згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого БТІ м.Димитрова 24.03.2011року за №29417470, становить 13993,00грн. З правовими наслідками приховування реальної вартості квартири, а також змістом ст.ст.231,233,405,406 ЦК України, як свідчить п.4.2 Договору, сторони ознайомлені. Згідно п.4.1 Договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору сторонам роз'яснено та сторони підтвердили, що Договір не носить характеру уявного і удаваного правочину та що укладення договору відповідає їх інтересам (п.4.3). Свої підписи в договорі жодна із сторін не оспорювала. Згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно право власності вказану квартиру за позивачкою [PERSON] зареєстроване 1.03.2013року (арк.спр.11). Згідно довідки ПП «Домінант-Сервіс» [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстрованою не значиться. З 8.12.1978року і по теперішній час в квартирі зареєстрована [PERSON](арк.спр.51-52) . Як встановлено судом і підтверджено сторонами, родинними стосунками вони не пов'язані. Відповідачка заявила, що виселятися з квартири вона н бажає, оскільки вважає себе власником квартири. Відповідно до частини 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що позивачка набула права власності на спірну квартиру на підстави укладення договору купівлі-продажу від 5.04.2011року, посвідченого нотаріусом. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Договір купівлі продажу житлового будинку (квартири), згідно положень ст.657 ЦК України, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Факт посвідчення договору неналежною особою не оспорюється. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. За правилами ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Місце проживання власника та місцезнаходження майна на зміст права власності не впливають. Оскільки судом встановлено, що власником спірної квартири є позивачка [PERSON], вона має право відповідно до ст.391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, в зв'язку з чим її вимоги про усунення перешкод у володінні, розпорядженні та користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з спірної квартири суд вважає обгрунтованими. Вирішуючи зустрічні вимоги, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Підставами недійсності договору купівлі-продажу позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] зазначаються помилка щодо правової природи правочину, так як вона вважала, що укладався не договір купівлі-продажу, а договір застави, обман зі сторони відповідачки та неусвідомлення наслідків укладення договору через наявність психічної хвороби. За приписами ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що на момент його вчинення така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачка не заперечує, що договір було посвідчено за її участю і що він підписаний нею власноручно. Обставин, які б свідчили, що при укладенні договору купівлі продажу позивачка помилялася щодо юридичної природи правочину, судом не встановлено. За змістом ст.230 ч.1 ЦК правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири вчинений під впливом обману позивачкою [PERSON] суду не надано. Частиною 1 статті 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаною нормою закону може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Доказом такого стану особи може бути висновок судово-психіатричної експертизи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] вказала, що вона знаходиться на обліку у лікаря-психіатра через психічне захворювання, що не давало їй в повній мірі можливості усвідомлювати свої дії в момент підписання договору купівлі-продажу, а також договору позики від 5.10.2011року, в зв'язку з чим нею за'являлося клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яке було задоволено на підставі ухвали суду від 31.10.2013року (арк.спр.168). Ухвалою суду від 7.02.2014року ухвала про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи на підставі ст.86 ЦПК була скасована через несплату позивачкою коштів за проведення експертизи (арек.спр.197). Доказів того, що [PERSON], будучи дієздатною, була неспроможна розуміти значення своїх дій або керувати ним в момент укладення угоди судом не встановлено, тому підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 5.04.2011року недійсним згідно ч.1 ст.225 ЦК України також відсутні. Оскільки підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним не встановлено, зустрічні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права власності та визнання за нею права проживання в квартирі задоволенню також не підлягають. Як свідчать матеріали справи і не заперечується сторонами, в день укладення договору купівлі-продажу квартири між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивачка [PERSON] передала позичальнику [PERSON] 72000грн., які позикодавець мала повернути протягом шести місяців відповідно до графіку погашення (арк.спр.43). Як встановлено судом, зазначений договір позики договору купівлі-продажу не стосується і його правова природа не оспорюється. Оспорюваним є договір позики від 5.10.2011року, за яким позикодавець [PERSON] передала, а позичальник [PERSON] прийняла від неї кошти в сумі 72000грн., які мала повернути позикодавцю протягом шести місяців згідно графіку погашення на умовах, встановлених договором (арк.спр.40-41). Позивачка по зустрічному позову [PERSON], не оспорюючи свого підпису у вказаному договорі, зазначала, що коштів за цим договором вона не отримувала та що вказаний договір підписаний нею внаслідок обману та без усвідомлення значення своїх дій через наявність психічного захворювання. Відповідачка [PERSON] доводи позивачки [PERSON] щодо неотримання нею коштів та підписання договору внаслідок обману з її сторони спростувала, доводячи суду, що нею двічі, а саме 5.04.2011 року та 5.10.2011року надавались позивачці гроші за договором позики і підписувати їх в один день вони не могли. Надавались кошти [PERSON] вдруге лише після того, як вона розрахувалась з нею по першому договору позики. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики, відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК, укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором. При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказів того, що за договором позики від 5.10.2011року гроші не отримувались, позивачкою Заговоричевою суду не надано, як і не надано таких щодо нездатності усвідомлювати значення своїх дій в момент підписання договору позики чи знаходження під впливом помилки. З врахуванням вище викладеного суд вважає, що зустрічні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: approved