Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що 17.04.2010 року зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON] . Її дошлюбне прізвище « [PERSON] », під час реєстрації шлюбу вона змінила дошлюбне прізвище на прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу вони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Сумісне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 08.10.2012 року шлюб між ними розірвано, рішення суду набрало чинності 18.10.2012 року. Після розірвання шлюбу їх неповнолітній син залишився мешкати з позивачкою і мешкає з нею по теперішній час. 09.03.2013 року було зареєстровано шлюб між позивачкою та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Під час реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу з відповідачем та в подальшому після укладення другого шлюбу позивачка разом із сином мешкала в м.Докучаєвську Донецької області. Спочатку, після розірвання шлюбу з відповідачем, останній відвідував сина, спілкувався з ним, але в подальшому поступово віддалився від нього, став все менше уваги приділяти його вихованню, і з початку 2015 року (приблизно) з лютого, майже припинив із сином будь-яке спілкування. Після цього позивачка намагалася поговорити з відповідачем, чому так змінилася його поведінка, але останній уникає з цього приводу будь-яких розмов, або повідомляє, що є дуже зайнятим. У вересні 2016 року під час бойових дій пошкоджено будинок, в якому мешкала сім`я позивачки, після цього вони прийняли рішення виїхати із зони АТО. До виїзду позивачка намагалася знайти відповідача, щоб він дав їй згоду на те, щоб вона разом із їхнім неповнолітнім сином мала змогу пересуватися до зони АТО, оскільки в м.Докучаєвську Донецької області у неї залишилася мешкати мама, похований батько, тому їй необхідно разом із дитиною періодично приїжджати до м.Докучаєвська, але не змогла його знайти, так як у нього був відключений телефон, після чого вони терміново виїхали з міста. Позивачка через Інтернет знайшла відповідача і попросила його звернутися до нотаріуса та надати їй згоду на те, щоб вона мала можливість без його згоди в`їжджати разом з сином на неконтрольовану територію, але відповідач їй відповів, що не бажає виїжджати з неконтрольованої території через блокпости, та звертатися до нотаріальної контори, причину цього він не пояснив. Позивачка зазначила, що надання їй у судовому порядку дозволу на виїзд на неконтрольовану територію без згоди батька необхідно за наступних причин: 1. На неконтрольованій території в м.Докучаєвську Донецької області залишилася мешкати її мама [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Мати позивачки є пенсіонеркою та страждає рядом захворювань, за наявності яких в будь-який час стан її здоров`я може значно погіршитися, а тому їй необхідно буде приїхати до неї для надання необхідної допомоги. Крім того, в м.Докучаєвську Донецької області також мешкають інші родичі (тітки, дядьки та інші). 2. На неконтрольованій території в м.Докучаєвську Донецької області поховано її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Надання дозволу необхідно позивачці для відвідування разом з неповнолітнім сином його могили на цвинтарі. У зв`язку із цим, позивачка просить надати їй - громадянці України [PERSON] , [INFO] , уродженці м.Докучаєвська Донецької області - дозвіл на багаторазовий в`їзд на неконтрольовану територію та виїзд з зазначеної території малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Докучаєвська Донецької області, без згоди батька дитини [PERSON] , [INFO] , громадянина України, для відвідування близьких родичів. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти винесення у справі заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позові, проте кореспонденція щоразу поверталася без вручення відповідачу у зв`язку з тим, що вказана адреса знаходиться в зоні АТО, з якою відсутнє поштове сполучення. Позивачка листами двічі була повідомлена про необхідність здійснення публікації оголошення в офіційному друкованому виданні про дату, час та місце розгляду справи, проте вона не вжила заходів для своєчасної публікації вказаного оголошення. Відповідно до ч.9 ст.76 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. На підставі викладеного суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.07.2010 року та копії свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] від 09.03.2013 року встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , тобто позивачка та відповідач по даній справі. На підставі рішення Докучаєвського міського суду Донецької області від 08.10.2012 року у справі № 2/0515/494/2012, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Згідно з копією паспорта, позивачка зареєстрована з 12.05.2000 року по [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тобто батьки при визначенні місця проживання дитини мають у першу чергу враховувати, щоб обрана місцевість була безпечною для проживання дитини, щоб умови проживання сприяли її здоровому росту і розвитку. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р м.Докучаєвськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А тому згідно з п.1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Позивачем долучено до позовної заяви лише копію свого паспорта з відміткою про реєстрацію місця проживання на тимчасово окупованій території, яка на даний час є зоною проведення АТО і не може вважатися цілком безпечною для проживання, росту і розвитку шестирічної дитини. Окрім того, позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона має житло та інше майно у м.Докучаєвську, не надала доказів місця проживання її матері, місця поховання батька, не вказала прізвища інших родичів, місця їх проживання та ступінь родинного зв`язку з дитиною. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 року № 415ог, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб «Правилами перетинання державною кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Відповідно до п.3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналогічні норми закріплені і у Законі України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У позовній заяві позивачка посилалась на неможливість отримання згоди відповідача на в`їзд дитини на непідконтрольну територію і зазначила, що відповідач проживає окремо, припинив будь-які стосунки та зв`язки з нею та дитиною, у вихованні сина участі не приймає та не піклується про нього. Їй невідомо, де саме відповідач знаходиться в теперішній час, однак стверджує, що вона зв`язувалася з відповідачем через мережу Інтернет і прохала його звернутися до нотаріуса та надати їй згоду на в`їзд разом з сином на неконтрольовану територію, але відповідач їй відмовив. Проте, позивачка не надала до суду жодного доказу, яким ці обставини підтверджуються. Також позивачка не надала до суду жодних доказів на підтвердження того, що вона вживала хоч якихось заходів для отримання згоди відповідача на перетин дитиною лінії зіткнення в зоні проведення АТО, і доказів на підтвердження факту свідомого ухилення батька від надання відповідної згоди. Вона навіть на вимогу суду не вжила заходів для публікації оголошення в газеті про дату, час та місце розгляду справи для відповідача За таких обставин суд вважає, що позивачкою не доведено існування перешкод для отримання нотаріально оформленої згоди відповідача [PERSON] на виїзд малолітньої дитини до м.Докучаєвська, яке розташоване у зоні проведення АТО, у зв`язку з ухиленням батька від надання такої згоди. Суд також зазначає, що пред`являючи позовні вимоги про надання дозволу на багаторазовий в`їзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України позивачка не врахувала, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу лише на одноразову поїздку з певним часовим проміжком перебування у відповідній місцевості, а не постійні в`їзди-виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] відсутні, тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed