Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 05 липня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу з яким, має неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 30 червня 2010 року рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки шлюб між сторонами було розірвано. За рішенням суду, місце проживання сина, після розлучення, визначено разом з позивачкою. В даний час дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. У позивачки є родичі, які проживають на території Російської Федерації, зокрема, рідний дядько - [PERSON], що проживає у Рязанській області РФ, тощо. Та, оскільки всі родичі проживають у сільській місцевості, далеко від промислових підприємств, умови для відпочинку дитини є сприятливими. Крім того, у липні-серпні 2013 року відповідно до рішення Червоногвардійського районного суду м. Макіївки від 28 березня 2013 року позивачці вже було дозволено виїхати з неповнолітнім сином без дозволу батька. Ця поїздка дуже добре відбилася на дитині та до теперішнього часу він постійно спілкується з ними за телефоном та просить ще поїхати до них у гості. Разом з тим, позивачка не має такої можливості, у зв'язку з тим, що у добровільному порядку відповідач відмовляється надати відповідний дозвіл без пояснення будь-яких причин, мотивуючи лише тим, що відтепер він буде робити все їй «на зло». Таким чином, відповідач, не маючи ніяких реальних передумов для обмеження тимчасового виїзду за кордон дитини, навмисно утворює такі умови, при яких дитина обмежується у своїх правах. Більш того, вона вважає, що подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку її дитини. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з території України її неповнолітнього сина [PERSON], 2008 року народження, у її супроводі до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до [INFO]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких, послалася на обставини, викладені у позовній заяві. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відповідна розписка у матеріалах даної справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, відповідно до якої, позовні вимоги він визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог установив наступне. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 тієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу від 29 липня 2010 року, актовий запис № 155, після розірвання шлюбу позивачка залишила своє дошлюбне прізвище - «[PERSON]» (а.с.6). Від зазначеного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до ст. 18 вказаних Правил передбачено, що оформлення паспорта або проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; - рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому, суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. У судовому засіданні відповідач не заперечував проти надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] у супроводі матері [PERSON] Будь - яких інших обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини судом не встановлено. Крім того, судом встановлено, що тимчасове перебування дитини позивача за кордоном буде виключно в інтересах самої дитини. Одночасно, суд зазначає, що дозвіл надається до досягнення дитиною 16-річного віку, а не до його повноліття, оскільки відповідно до ст.313 ЦК України після досягнення 16 років дитина вправі вільно самостійно виїжджати за межі України і отримання спеціального дозволу батьків на це не потрібно. Таким чином, враховуючи, що відповідачем доказів щодо спростувань вимог позивачки суду не надано, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених нею позовних вимог, а також вважає за можливе надати [PERSON] право на виїзд за кордон України з неповнолітнім сином [PERSON], 2008 року народження до досягнення ним 16-річного віку, тобто до [INFO]. Крім того, згідно зі ст. 88 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по даній справі на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved