Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивачка звернулась до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 22 жовтня 2010 року перебувала в шлюбі з відповідачем, який був розірваний 13 жовтня 2014 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], яка є інвалідом ІІІ групи і проживає разом з позивачкою. Позивачка є інвалідом ІІІ групи з дитинства, не працює, зайнята доглядом за дитиною, має дохід лише у вигляді державної допомоги. Позивачка просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/6 від усіх доходів відповідача. В судовому засідання позивачка свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити, в судове засідання для розгляду справи по суті не зявилась, про причини неявки не повідомила. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з мотивів, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, вказували, що відповідач не має можливості надавати допомогу колишній дружині, оскільки має невеликий доход, з якого сплачує 1/3 аліментів позивачці на утримання їх спільної дитини. Решта доходів відповідача є меншою за прожитковий мінімум для працездатних осіб. Просили у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про наступне. При встановленні фактичних обставин справи, суд виходить з положень ч.3 ст.61 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 22 січня 2010 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований у Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №\~12. Рішенням Баглійського районного суду м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 24 жовтня 2014 року, у цивільній справі №\~207/843/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] вказаний шлюб було розірвано (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO], на утримання якої згідно виконавчого листа Баглійського районного суду м.\~Дніпродзержинська від 25 квітня 2014 року стягуються аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх доходів відповідача. Позивачці з 01 березня 2016 року встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА №\~423498 (а.с. 11). Спільна дитини позивачки та відповідача є дитиною-інвалідом, потребує домашнього догляду, що підтверджується довідкою №\~2 від 11 січня 2016 року, виданою Комунальним закладом охорони здоровя Дніпродзержинської міської ради «Цен0тр первинної допомоги №\~3» (а.с. 16). Позивачка не працює, одержує доходи у вигляді допомоги по інвалідності, які в період с серпня 2016 року по січень 2017 року складали від 1230 грн. до 1347 грн. (а.с. 68), допомоги на утримання дитини та аліментів від відповідача. Відповідач є працездатним, працює на ТОВ «Український завод понадвеликогабаритних шин», де одержує зарплату, яка не перевищує мінімальну (через неповну зайнятість), має на утриманні непрацездатну матір, яка проживає в належному йому будинку (а.с. 43). Відповідно до ч.ч.\~1 4 ст.\~75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ч.\~2 ст.\~76 Сімейного кодексу України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.ч. 1 2 ст.\~77 Сімейного кодексу України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Судом встановлено, що позивачка є непрацездатною інвалідом ІІІ групи з 01 березня 2016 року, причини інвалідності з дитинства (а.с. а.с. 11 12), жодних інших доказів того, що позивачці було встановлено певну групу інвалідності раніше 01 березня 2016 року у справі немає. Відповідно до ч.\~1 ст.\~60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд при цьому враховує, що позивачці надавалась допомога представником. При таких обставинах, суд вважає недоведеним факт отримання позивачкою непрацездатності до розірвання шлюбу або протягом року після цього. Відповідно до ч.\~4 ст.\~76 Сімейного кодексу України якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Судом встановлено, що позивачка не працює і зайнята доглядом з дитиною-інвалідом, яка потребує домашнього догляду. Доходи позивачки не перевищують прожитковий мінімум для осіб відповідної категорії. При цьому суд не враховує допомогу на утримання дитини та аліменти, оскільки вказані виплати призначені на утримання спільної дитини сторін, а не позивачки. Шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано 24 жовтня 2014 року, тобто трирічний строк з часу його розірвання не сплив. Заперечення відповідача та його представника, щодо неможливості надання матеріальної допомоги позивачці через низький доход та відсутність постійного місця роботи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач є працездатною особою та отримує мінливий дохід, має у власності будинок, тримає підсобне господарство. При визначенні розміру аліментів на утримання позивачки, суд враховує, що відповідач має мінливий дохід невеликого розміру, сплачує аліменти на утримання спільної з позивачкою дитини, має на утриманні непрацездатну матір, стан здоровя та матеріальне становище відповідача, який є працездатним, а також враховує законодавчо встановлений прожитковий мінімум на одну особу. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання з дня предявлення позову до спливу трирічного строку після розірвання шлюбу в розмірі 1/8 частини від доходу щомісячно. Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.\~\~ Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial