Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідачки, посилаючись на те, що на підставі договору дарування, посвідченого 17.07.2008р. нотаріусом та зареєстрованого у реєстрі за № 5792, їй належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі також зареєстрована [PERSON], [INFO], та до домової книги вписана її донька [PERSON], [INFO]. Відповідачка та її донька жодного дня за цією адресою не мешкали, тобто з моменту набуття нею (позивачкою) права власності, протягом 5 років 8 місяців. В добровільному порядку відповідачка відмовляється знятися з реєстрації за зазначеною адресою. Оскільки відповідачка більше року не мешкає в даній квартирі, позивачка просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка до судового засідання надала письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідачка [PERSON], яка належним чином сповіщена про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, також надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні фактично встановлено, що позивачці на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 17.07.2008 року (а.с.5). В зазначеній квартирі з 01.10.2008 р. зареєстрована [PERSON], [INFO], про що свідчить відмітка у домовій книзі (а.с.9-10). Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законами або загальним принципами міжнародного права. Конституція України, а саме стаття 41, гарантує кожному право володіння, користування та розпорядження його власністю. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник за своїм розсудом користується, володіє і розпоряджається своїм майном. Статті 386, 391 цього Кодексу визначають право власника вимагати усунення всяких порушень його права й обов'язок держави законодавчо забезпечувати громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом порушених цивільних прав та інтересів громадян є примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, вирішуючи спори про право користування житловим приміщенням, суд, зокрема, повинен з'ясувати: чи було це приміщення постійним місцем проживання особи, чи вела вона з власником спільне господарство, тривалість часу її проживання, чи не обумовлювався певний порядок користування приміщенням. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, відповідачка ніколи не мешкала в спірній квартирі, спільного господарства з її мешканцями не вела. Згідно довідки, виданої територіальним комітетом «Новий Донбас» за № 586 від 21.04.2014 року [PERSON], [INFO], та її донька [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], за даною адресою не проживають з 2008 року, вони мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). За таких обставин, фактично не користуючись спірною квартирою, відповідачка чинить перешкоди позивачці у користуванні квартирою, будучи зареєстрованою в ній. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, крім іншого, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або його членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.Таким чином, суд вважає право позивачки як власника квартири щодо користування власним приміщенням на свій розсуд порушеним і таким, що підлягає відновленню шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню, то слід стягнути з відповідачки на користь позивачки сплачений нею при подачі позову судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved