Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітню дитину, стягнення коштів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох річного віку та визначення місця проживання дитини, вказавши, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 14.05.2016 року. Від даного шлюбу [INFO] народився син [PERSON] . Спільне життя не склалося. Причина тому - різність характерів та психологічна несумісність. Вони по різному дивляться на життя, на взаємні обов`язки подружжя, на шляхи вирішення їхніх сімейних проблем та на виховання дитини. З ініціативи відповідача між ними постійно виникають сварки. Відповідач не здатен підтримувати нормальну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї та почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Збереження сім`ї не можливо і суперечить їхнім інтересам. Причиною припинення шлюбних відносин стало те, що відповідач з жовтня 2017 року почав регулярно її бити, спричиняв їй тілесні ушкодження, фізичні та моральні страждання, поводився жорстоко, вдавався до образ та рукоприкладства і тому з цього приводу вона неодноразово зверталась з письмовими заявами до Уманського відділу поліції - 09.12.2017 року ( з приводу спричинення відповідачем їй тілесних ушкоджень); 04.01.2018 року ( з приводу того, що відповідач погрожував їй фізичною розправою, намагався затіяти бійку та відповідач викрав з її банківської картки кошти); 09.01.2018 року (відповідач забрав сина); 22.01.2018 року ( з приводу спричинення відповідачем їй тілесних ушкоджень); 19.02.2018 року ( з приводу спричинення відповідачем їй тілесних ушкоджень та відповідач чинить перешкоди їй у спілкуванні та проживанні з сином); 13.03.2018 року ( з приводу неправдивого повідомлення відповідача про нанесення нею сину тілесних ушкоджень). По факту викрадення відповідачем коштів з її банківської картки Уманським відділом поліції відкрито кримінальне провадження № 12018250250000035 від 08.01.2018 року за ознаками ч.1 ст. 185 КК України, на даний час проводиться досудове розслідування. По факту спричинення їй тілесних ушкоджень відповідачем, що мало місце 09.12.2017 року в м. Умань Черкаської області, Уманським відділом поліції відкрито кримінальне провадження № 12018250250000110 від 22.01.2018 року за ознаками ч.2 ст. 125 КК України, відповідачеві пред`явлено підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення і на даний час вищезазначене кримінальне провадження розглядається в Уманському міськрайонному суді. Після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем, тобто з 03.01.2018 року вона змушена проживати в своєї рідної сестри [PERSON] в м. Умань. Коли вона виїжджали з будинку, де вона проживала разом з відповідачем, то відповідач і його мати [PERSON] заборонила їй взяти із собою її сина [PERSON] , при цьому погрожували їй фізичною розправою, і якщо вона піде з сином [PERSON] , то вони її будуть бити. На даний час вона разом з сином [PERSON] проживає у своєї рідної сестри [PERSON] , але весь час [PERSON] постійно їй телефонує, погрожує, що забере в неї дитину, не віддає їй дитячі речі, одяг та дитяче ліжко сина [PERSON] . І тому, вона змушена звернутись до правоохоронних органів та до органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради, що підтверджується заявами до поліції, органу опіки та піклування. 12.04.2018 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради виніс справедливе і законне рішення за № 141 та визначив місце проживання сина [PERSON] , [INFO] разом з нею, тобто з його матір`ю. Вона добре та з любов`ю ставиться до свого сина [PERSON] , добросовісно відноситься до виконання своїх материнських обов`язків, піклується про стан здоров`я сина, проживає та в подальшому хоче проживати разом з сином. При цьому в подальшому після закінчення судового розгляду вона має намір проживати разом з сином у своїх батьків в с. Шарин Уманського району, де вони мають свій приватний будинок. Нею створені всі належні умови проживання та виховання сина, вона отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини, їй також допомагають батьки, як матеріально, так і продуктами харчування. Тобто, вона матеріально забезпечена, здатна забезпечувати і забезпечує всім необхідним для нормального утримання, розвитку, відпочинку та виховання себе і свого сина. І тому син [PERSON] повинен і надалі проживати разом з нею - своєю матір`ю. Відповідач власного житла не має, матеріально не забезпечений, відносно нього відкриті кримінальні провадження, він схильний до нанесення та спричинення тілесних ушкоджень , чинить психологічний та моральний тиск на неї та сина, постійно її залякує, а тому немає жодних правових підстав визначити місце проживання сина [PERSON] разом з відповідачем - його батьком. Крім цього, відповідач зобов`язаний приймати участь в утриманні сина [PERSON] , [INFO] шляхом сплати аліментів до досягнення ним повноліття для забезпечення належного утримання, розвитку, відпочинку та виховання дитини, так як син проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач не приділяє уваги дитині, від надання матеріальної допомоги в добровільному порядку ухиляється. Відповідач повинен сплачувати аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також відповідач зобов`язаний приймати участь в утриманні її шляхом сплати коштів (аліментів) до досягнення сином [PERSON] трьохрічного віку. Повинен сплачувати їй кошти (аліменти) на її утримання в розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) боржника. Тому просить розірвати шлюбу між нею та [PERSON] . Після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON] . Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до повноліття дитини. Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь кошти на її утримання у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) боржника, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною трьохрічного віку, тобто до [INFO] . Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з нею, з його матір`ю [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, письмово подали заяву за вх. № 28585 від 09.12.2019 року, в якій просять розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, письмово подав заяву за вх. № 28589 від 09.12.2019 року в якій вказав, що позовні вимоги про розлучення просить задовольнити в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів просить відмовити, в зв`язку з недоведеністю позивачем наявності цивільно-правового спору щодо аліментів, так як він відсутній. В задоволенні позовних вимог щодо місця проживання дитини просить відмовити, в зв`язку з відсутністю цивільно-правового спору щодо місця проживання дитини, так як дитина проживає з позивачем і це проживання ним не оспорюється. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, про час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області Мороз В.П. не з`явився, письмово подав заяву за вх. № 28587 від 09.12.2019 року в якій вказав, що стосовно позовних вимог покладається на думку суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач позов підтримав, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував, тому шлюб між ними має бути розірваний. Шлюб сторін зареєстрований 14 травня 2016 року в Уманському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про що зроблений актовий запис № 142, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом на народження дитини серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області 22.12.2016 року, відповідний актовий запис № 11. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ст. 183 ч. 1 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. На підставі наведеного, згідно Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, суд бере до уваги інтереси дитини, вважає розмір аліментів, які просить стягнути позивач обґрунтованим, в зв`язку з чим задовольняє позов та стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.07.2018 року і до досягнення сином повноліття, відповідно до положень статті 183 СК України. Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст. 192 СК України звернутись до суду про їх зміну. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Стаття 79 СК України визначає, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони на даний час спільно не проживають, дитина сторін проживає з позивачем, яка, фактично, і несе витрати на її утримання. Враховуючи те, що позивач несе витрати як на своє утримання, так і на утримання дитини, на даний час не працевлаштована, суд вважає, що позов про стягнення аліментів на утримання дружини підлягає до частково задоволення, а саме в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Відповідач не надав суду доказів того, що він позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу дружині, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку. Враховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною заявою, тому судовий збір у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, при викладених вище обставинах, у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] не приймає участі у житті сина [PERSON] , [INFO] , добровільно не виконує свого обов`язку по його утриманню, з огляду на вік дитини, яка є малолітньою, прожитковий мінімум для неї, обов`язок батьків забезпечувати достатнє утримання дітей, належні умови для їх розвитку, навчання тощо, зважаючи на працездатний вік матері, яка в змозі мати доходи на своє та утриманців проживання, місце проживання дитини, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] необхідно визначити разом з його матір`ю [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved