Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах з 1976 року та працювала машиністом крану. Загальний стаж її роботи складає 30 років 8 місяців, а в умовах впливу шкідливих факторів 25 років 3 місяці. За час роботи на підприємстві у неї розвилася хронічна хвороба, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання(форма П-4) від 26 травня 2005 року. Згідно з цим актом в результаті праці на підприємстві вона піддавалася впливу шкідливих та несприятливих виробничих факторів та професійне захворювання виникло через недосконалість технологічних процесів, незастосування засобів індивідуального захисту. Причиною виникнення професійного захворювання було визнано тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеному рівні вібрації. За результатами висновку обстеження МСЕК серії АД № 014406 від 16.06.2005 року в звязку з професійним захворюванням, повязаним з виробництвом їй було встановлено третю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності. 31.05.2011 року був проведений повторний огляд МСЕК на якому їй встановили другу групу інвалідності та 80% втрати працездатності безстроково. Вона отримала не тільки протипоказання про умови та характер праці, їй також була встановлена потреба у додаткових видах допомоги: «Д» спостереження, лікування у пульмонолога, неврапотолога, стаціонарне курортне лікування. До отримання професійного захворювання вона була здоровою та працездатною людиною, а останнім часом у неї спостерігається схильність до емоційних спалахів, дратівливість, збудливість, оскільки вона позбавлена можливості на повноцінне, зорове життя. У звязку з цим були порушені її нормальні життєві звязки, вона була позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання. Через стан свого здоровя вона позбавлена можливості не тільки повноцінно працювати, але і продовжувати звичний для себе спосіб життя. Враховуючи тяжкість та характер професійного захворювання, фізичний біль та відсутність активного життя, з урахуванням ступеню стійкої втрати працездатності та групи інвалідності, розмір спричиненої їй моральної шкоди вона оцінює у сумі 73080,00грн., яку просить стягнути з відповідача ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» на її користь. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Представник відповідача [PERSON],\~в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та в обґрунтування заперечень проти позову надав пояснення аналогічні тим, що\~викладені в письмових запереченнях проти позову відповідно до яких, згідно з абз.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» зі змінами і доповненнями, у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння іі заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач оцінила свої моральні страждання у розмірі 73080,00грн., але не навела доказів, якими підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань, тому відповідач вважає, що факт заподіяння позивачці моральних страждань не підтверджений достовірними доказами і розмір моральної шкоди не є обґрунтованим. Разом з тим, встановлена [PERSON] 2 група інвалідності не позбавляє її можливості і далі працювати за іншими спеціальностями, а лише обмежує її право у виборі роботи зі шкідливими умовами праці, тобто з шкідливими виробничими факторами. Крім того, один лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної(немайнової) шкоди, оскільки він погашається відшкодуванням втраченого заробітку або відповідної її частини, відшкодуванням позивачу витрат на медичну і соціальну допомогу, виплати одноразової допомоги, яка забезпечує фінансову можливість для соціальної реабілітації позивачки. Правова норма ст. 237-1 КЗпП України не містить положення про те, що відшкодуванням власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у повному обсязі незалежно від вини, а тому неправомірні дії чи бездіяльність та вина власника або уповноваженого ним органу є обовязковими передумовами виникнення правовідносин з відшкодування моральної шкоди. Просить відмовити позивачці у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим вважають, що підприємство не є належним відповідачем по справі, оскільки на момент виникнення у позивачки права на відшкодування моральної шкоди діяли спеціальні норми, передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відповідно до яких, передбачався обовязок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві відшкодовувати таку шкоду. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні вважала, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтовані та не засновані на законі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи і надані докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджено копією трудової книжки, оригінал якої був досліджений судом, позивачка [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем з 19.07.1976 року, та була звільнена 21.06.2005 року за власним бажанням(а.с.8). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 25.05.2008 року, складеного за формою П-4 та затвердженого 26.05.2005 року, встановлено, що причиною професійного захворювання [PERSON]: хронічного обструктивного захворювання легенів першої-другої ст., хронічного обструктивного бронхіту, емфіземи легенів 1-2ст., легеневої недостатності 1-2ст., вібраційної хвороби 1-2 ст. з синдромом цервікобрахіалгії і церебрально-переферічної ангіодістанії є тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеного рівня вібрації(а.с.6-7).\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно наданих суду виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 16.06.2005 року вбачається, що позивачці [PERSON] при первинному огляді 16.06.2005 року встановлено 3-ю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності вперше по професійному захворюванню(а.с.7). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що вперше втрата професійної працездатності позивачці [PERSON] була встановлена МСЕК 16.06.2005 року і саме з цього часу у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди заподіяної її здоровю. Отже, на час виникнення правовідносин діючим на той період часу законодавством, відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань. Відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~(зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування,\~Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV\~«Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,\~Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII\~«Про охорону праці»\~(у редакції\~Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV,\~КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.\~Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Норми ст. ст.\~1,\~15,\~21,\~28,\~34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ( в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) передбачають обовязок\~Фонду соціального страхування від нещасних випадків\~відшкодувати моральну шкоду в разі настання страхового випадку. Це підтверджується також розясненням Конституційного Суду України, даним у Рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст.\~34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування). Аналогічна позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016р., яка була прийнята в ході розгляду даної справи (а.с.155-157). Враховуючі викладені обставини суд прийшов до висновку, що на час виникнення правовідносин діючим на той період часу законодавством, відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань. Отже, позивачем предявлено позов до неналежного відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed