Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини, в тому числі аліментів за минулий час відповідно до ч.2 ст. 191 СК України. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем народила сина [PERSON] , [INFO] . Вказувала, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 10 травня 2018 року шлюб було розірвано. Зазначала, що малолітній син після розірвання шлюбу знаходиться на її утриманні, а тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також вказувала, що протягом 2016-2018 років вона вживала заходів для того, щоб спонукати відповідача платити аліменти на утримання сина, а саме: просила надати матеріальну допомогу, проте відповідач матеріальної підтримки не надавав. Виходячи цього та посилаючись на норми частини 2 статті 191 СК України просила суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] за минули час з розрахунку : за 2016 рік - 7288,50 грн, за 2017 рік - 8447,00 грн, за 2018 рік - 6814,50 грн, ща складає загальну суму - 22550 грн. У судовому засіданні позивач підтримала всі заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні частину позовних вимог, що стосуються стягнення з нього аліментів згідно законодавства, визнав, вказуючи, що він згоден сплачувати кошти на утримання своєї неповнолітньої дитини в розмірах, визначених законодавством. Водночас відповідач подав суду відзив, зміст якого підтримав в судовому засіданні, яким останній заперечував проти інших позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів за минулий час згідно ч. 2 ст. 191 СК України. Не погоджуючись з цією частиною позовних вимог відповідач зазначав, що позивачка протягом 2016-2018 років, тобто за минулий час, не зверталась ні до суду з позовом про стягнення аліментів, ні до нього з пропозиціями надання матеріальної допомоги дитині, водночас вказував, що в період 2015-2017 років він перебував в РФ на заробітках, по прибуттю з яких до України намагався надати дитині матеріальну допомогу, але наражався на конфлікт з позивачкою. Вказував, що за весь період з часу розірвання шлюбу не ухилявся від матеріальної підтримки дитині. Дослідивши всі наявні матеріали справи, доводи позивача і відповідача, об`єктивно оцінивши надані ними докази в обґрунтування позовних вимог та їх заперечення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біловодського районного управління юстиції у Луганській області, про що зроблений актовий запис № 10. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 жовтня 2011 року актовий запис № 84, вбачається, що сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Зі змісту копії рішення Біловодського районного суду Луганської області від 10 травня 2018 року по цивільній справі № 408/1108/18-ц, вбачається, що шлюб, укладений між позивачкою та відповідачем, розірвано. Довідкою про склад родини від 30 серпня 2018 року № 110, виданою виконавчим комітетом Біловодської селищної ради Луганської області підтверджується, що склад сім`ї позивачки включає в себе: [PERSON] , 1963 р.н. (голова д/г), [PERSON] , 1966 р.н. (дружина), [PERSON] , 1989 р.н. (син), [PERSON] , 1985 р.н. (донька), [PERSON] , 2004 р.н. (онук) та [PERSON] , 2011 р.н. (онук). Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23 листопада 2019 року Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 69, підтверджується зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » після укладення шлюбу. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27 лютого 1991року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття Частиною 3 статті 199 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно частини 1 статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182цього Кодексу. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи вимоги ч.2 ст.182 СК України та те, що відповідач участі в утриманні своєї дитини в повному обсязі не приймає, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь [PERSON] аліменти у розмірі ј частки усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивачка, посилаючись на норми частини 2 статті 191 СК України просила суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] за минули час, а саме: за період 2016-2018 років, на загальну суму - 22550 грн. Згідно положень ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Надаючи об`єктивну оцінку сукупності всіх наданих доказів по справі суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки позивачкою суду не було надано доказів вжиття нею конкретних заходів щодо одержання аліментів з відповідача за цей період минулого часу, та унеможливлення їх одержання у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Отже дослідивши всі наявні матеріали справи, суд вважає, що позов пред`явлено з урахуванням інтересів дитини, а тому він підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial