Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, та свої вимоги мотивує тим, що відповідно до рішення суду по справі №591/6563/13-а зобов`язано Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради сплатити позивачці 2859 грн., які не було їй виплачено в 2013 році як допомогу малозабезпеченій сім`ї. У зв`язку з несвоєчасною виплатою зазначеної суми, позивачка зазначає, що в 2013 році могла б за ці кошти придбати більше продуктів та ліків ніж на даний час. Законодавством передбачено, що у разі несвоєчасної виплати коштів, можна стягнути з боржника кошти з урахуванням інфляції і 3% річних. Для вирішення даного питання, в порядку досудового врегулювання спору, позивачка звернулася в Департамент із відповідною заявою, в які пояснила невідповідність купівельної спроможності на суму 2859 грн. у 3013 році і у 2018 році та попросила відповідача добровільно сплатити кошти з урахуванням індексу інфляції і 3% річних в розмірі 4475 грн. Листом від 20 лютого 2018 року відповідач відмовив у виплаті зазначеної суми, обґрунтовуючи тим, що не прострочив виплату суми, визначеної рішенням суду. Позивачка вважає, що обов`язок сплатити їй 2859 грн. виник не за рішенням суду, а цю допомогу відповідач повинен був сплатити ще у 2013 році. Якби справа розглядалася в судах в більш короткий термін, а не на протязі 5 років, то купівельна спроможність не змінилася так істотно, а за час розгляду справи, продукти та товари подорожчали у 2,5-3 рази, що зафіксовано індексами інфляції. Рішенням суду було установлено неправомірність дій відповідача у невиплаті [PERSON] у 2013 році соціальної допомоги у розмірі прожиткового мінімуму, а саме 2859 грн. не чекаючи звернення позивачки до суду і відповідач міг провести зазначену виплату на будь-якому етапі розгляду справи, тобто відповідач прострочив виплату зазначених коштів на 5 років. Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, вказує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.Посилання ж відповідача у листі на ст. 5 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання рішення суду», згідно якої боржник зобов`язаний сплатити 3 % річних від несплаченої вчасно суми впродовж 3 місяців після набранням рішення суду законної сили вважає невірним, вказуючи, що якщо б відповідач не сплачував їй 2859 грн. більше трьох місяців, то 3% слід стягнути не тільки за період починаючи з дня набрання рішенням законної сили, а починаючи з 2013 року і до тепер. Вважає, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суперечить ст. 625 ЦК України, оскільки в ньому не передбачено перерахунку несплачених своєчасно коштів з урахуванням індексу інфляції. Також зазначає, що ч.1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредитору завдані збитки, а саме зазначено, що збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконано, а якщо вимога не була задоволена добровільно- у день пред`явлення позову. У п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що правові наслідки порушення зобов`язання у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди. Судовим рішенням по справі №591/6563/13-а, яке набрало законної сили, дії Департаменту були визнані неправомірними у зв`язку з недоплатою їй допомоги до розміру прожиткового мінімуму у 2013 році - 2859 грн. У зв`язку з несвоєчасною виплатою цих коштів, тобто замість того, щоб виплатити її у 2013 році, вона зазнала матеріальних збитків і моральної шкоди, оскільки у 2013 році при своєчасній виплаті 2859 грн. вона могла придбати більше товарів, ніж у 2018 році, коли Департамент виплатив їй ці кошти. Збитки, тобто упущена вигода, яких вона зазнала внаслідок неправомірних дій Департаменту відповідають розміру втрат з урахуванням індексу інфляції і 3% річних. Окрім цього, щоб відновити своє право на отримання допомоги їй довелося звертатися до суду, у зв`язку з чим вона витрачала свої кошти на папір, ручки, скрепки, папки, ксерокопіювання документів у якості доказів , на проїзд у суд, тощо. Витрачала свій час на підготовку позовних заяв, скарг, на судові засідання, замість того, щоб у цей час займатися своїми іншими справами, лікуванням, тощо. Також позивачка зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона зазначала моральної шкоди у вигляді душевних і фізичних страждань. Її фізичні страждання полягали в тому, що у період недоотримання допомоги в розмірі прожиткового мінімуму вона страждала від відчуття голоду, від болю внаслідок не лікування хвороб. Адже вона у 2007 році була звільнена примусово незаконно згідно судового рішення, що набрало законної сили, у зв`язку із станом здоров`я. Зазначає, що вона мала і має кілька хронічних тяжких захворювань, які не мала можливості лікувати і страждала від цього. Відповідачем порушене було право власності, адже у 2013 році повинна була отримати кошти в сумі 2859 грн. Вона досить тривалий час не могла отримати ці кошти - 5 років, і тепер вони знецінились, і не відомо коли буде прийнято рішення по цій справі, і коли буде відшкодовано збитки. Вона не мала можливості своєчасно лікувати зуби, тепер вона частину їх втратила, і потребує протезування. Від цього вона теж терпить фізичні страждання, бо їй нічим жувати. І терпить душевні страждання, бо відсутність передніх зубів на верхній щелепі спотворює її зовнішній вигляд, мову, посмішку. Це є великою перешкодою у спілкуванні з людьми, їй неприємно дивитись на себе в дзеркало. Вона не могла їх своєчасно лікувати із-за неправомірних дій відповідача, а тепер треба набагато більше коштів для протезування, яке не є відновленням зубів. Окрім цього, зазначає, що фізичні страждання полягали в тому, що неотримання прожиткового мінімуму призвело до недоотримання повноцінного харчування, що призвело не тільки до втрати зубів, але й до втрати кальцію в кістках. Тепер у неї болять ноги, вона не може ходити, стояти навіть короткий час. Не забезпечення її своєчасно цими коштами порушило її організм, здоров`я і могло призвести до передчасної смерті. Також у 2013 році на пів року порушились її нормальні життєві зв`язки, стосунки з друзями, родичами, бо вона не мала коштів на проїзд, щоб поїхати до них, і не мала коштів на телефонні розмови. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради матеріальні збитки в сумі 5036 грн. і моральну шкоду в сумі 4173 грн. у зв`язку з несвоєчасною виплатою соціальної допомоги. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 06 березня 2019 року позивачка подала до суду документи на виконання ухвали про залишення без руху від 19 лютого 2019 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06 травня 2019 року о 13 год. 40 хв. 03 квітня 2019 року від директораДепартаменту соціального захисту населення Сумської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що по-перше, Зарічним районним судом м. Суми 09 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та стягнуто з управління соціального захисту населення Сумської міської ради (управління соціального захисту населення Сумської міської ради відповідно до рішення Сумської міської ради від 27 січня 2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради та їх загальну чисельність» 05 травня 2016 року реорганізовано у департамент із правонаступництвом всіх прав та обов`язків управління) на користь [PERSON] 2859,00 грн. недоплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ї за період з 01 квітня 2013 року по 30 вересня 2013року. 04 лютого 2014 року Харківським апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу управління задоволено та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 07 жовтня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Надалі, 22 червня 2016 року Верховним Судом України ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. В свою чергу суд касаційної інстанції постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року скасував повністю та справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 10 жовтня 2018 року постановою Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу департаменту залишено без задоволення, а постанову Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року без змін. Враховуючи вищезазначене, рішенням департаменту від 26 жовтня 2018 року рішення суду було виконано в повному обсязі та зараховано на особовий рахунок позивача кошти в сумі 2859,00 грн. Позивач, звертаючись до суду, свої позовні вимоги мотивує тим, що департамент нібито прострочив виплату коштів на 5 років, а тому в силу вимог статті 625 Цивільного кодексу України вона має право на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Департамент не погоджується з вищезазначеними доводами [PERSON] . Зазначає, що примусове виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та передбачено в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання рішення суду» (надалі - Закон). Відповідно до статті 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Статтею 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Проаналізувавши вищезазначене, вбачається, що дійсно законодавець передбачив можливість виплати компенсації в розмірі трьох відсотків річних, однак це стосується у тому випадку, коли кошти виплачуються органами казначейського обслуговування. Звертає увагу, що департаментом рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року було виконано за рахунок бюджетних призначень у вигляді субвенції з державного бюджету місцевому, отже вимоги Закону не стосуються обставин, за яких діяв департамент. Позивач у власному позові посилається на частину 2 статті 625 Цивільного кодексу України якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте дія частини 2 статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини між позивачем і відповідачем, адже між ними немає будь-яких договірних зобов`язальних правовідносин. Крім того слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено норми щодо виплати коштів за рішенням суду з урахування індексу інфляції, а також трьох відсотків річних за обставин, коли рішення суду виконується в добровільному порядку. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Враховуючи вищезазначене, а також враховуючи вимоги законодавства, не вбачається підстав для проведення позивачу доплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з урахуванням індексу інфляції. По-друге, позивач у власному позові зазначає про те, що вона потребує відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. Звертає увагу суду на те, що така вимога взагалі не обґрунтовується позивачем. Жодних документів підтверджуючих суму матеріальної та моральної шкоди позивачем не надано. Вважає, що позивач повинен довести наявність причинного зв`язку між шкодою та діями департаменту, відповідно до яких заподіяно шкоду здоров`ю. Так як позивачем таких доводів не подано, то такі вимоги слід вважати необґрунтованими. По-третє, позивач у власному позові зазначає про те, що вона потребує відшкодування компенсації за відрив від звичайних занять. Відповідно до частини 2, 3 статті 135 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що сторона, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» передбачено, що за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові у зв`язку з явкою до суду сплачується компенсація, яка обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Враховуючи вищезазначене, звертає увагу, що позивачем жодного доказу понесених витрат до суду не надано. Суми розрахунку компенсації зазначені позивачем є необґрунтованими та не можуть бути стягнуті з департаменту. Питання відшкодування витрат розглядається у тому провадженні, в якому вирішувалась справа по суті, а тому вимога позивача щодо компенсації за відрив від звичайних справ взагалі не узгоджується з нормами КАС України та не підлягає розгляду у даному провадженні. Також зауважує, що постановою Верховного Суду України від 22 червня 2016 року по справі № 21-37а15 та постановою Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі № 591/6563/13-а за позовом [PERSON] до управління соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення коштів суди у власних рішеннях посилались на норми Конституції України, а саме статтю 46, якою передбачено, що пенсії, інші виплати соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, департаментом було проведено виплату [PERSON] відповідно до рішення суду всупереч Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям». Отже, всі обґрунтування позивача фактично зводяться до співвідношення дій департаменту із законністю рішень законотворчих органів, якими приймаються закони України, а відповідно до статті 176 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Враховуючи дану норму законодавства департамент не може відповідати за рішення органів державної влади. Крім того, строки виплати згідно рішення суду не були наслідком дій/бездіяльності департаменту, адже спір на стадії двох інстанцій судів вирішувався на користь департаменту (постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року та ухвала Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2014 року), а триваючий характер спору не є результатом бездіяльності департаменту. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, просить відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. 08 квітня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач у своєму відзиві неправильно називає її позов адміністративним і неправильно посилається на положення КАС, оскільки вона звернулася з позовом у суд про відшкодування шкоди, пов`язаної з інфляцією у порядку цивільного судочинства.Посилання відповідача на те, що він не зобов`язаний виплачувати шкоду лише тому, що недоплачені у 2013 році 2859 грн. були ним виплачені «за рахунок бюджетних призначень у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевому» а не «органами казначейського обслуговування» є невірними, оскільки положення, на які вона посилається, не передбачають відшкодування або відмову у відшкодуванні залежно від того, з яких рахунків вона має відшкодовуватися. Вважає невірним і твердження відповідача, що вона неправильно посилається в своєму позові на ч.2 ст. 625 ЦК України, бо між ними немає будь-яких договірних зобов`язальних правовідносин, оскільки відповідач сам же абзацом вище цитує ч.2 ст. 625 ЦК України, в якій зазначено, що боржник у разі прострочення грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити кредитору суму боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних за весь час прострочення, «якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом». Тобто йдеться мова про розмір відсотків, якщо договором чи законом не передбачено інший розмір відсотків річних, то застосовується три відсотки річних. Вказує, що грошове зобов`язання відповідача виникло не тоді коли судове рішення набрало законної сили, а в 2013 році за законом. Відповідач не виконав свого зобов`язання в 2013 році. Невірним вважає і посилання відповідача щодо ненадання нею будь-яких документів на підтвердження суми матеріальної та моральної шкоди, оскільки надання таких доказів про відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з інфляцією не передбачено законодавством. Вважає, що в своєму позові належним чином обгрунтовано спричинення їй моральної шкоди. Що стосується відшкодування компенсації за відрив від звичайних занять, відповідні докази ще надасть, а якщо не встигне надати, то справа буде вирішуватися за наявними доказами. Вважає, що посилання відповідача на положення КАС є безпідставними, бо дана справа розглядається у порядку цивільного судочинства, посилання відповідача на те, що він нічого протиправного не вчиняв,є як оправдання, а наведені ним обґрунтування є ті самі, що уже були ним застосовані при розгляді справи №591/6563/13-а, і суд визнав їх безпідставними, тому і задовольнив вимоги позивачки. У положенні про департамент зазначено, що він зобов`язаний виконувати свої функції, серед яких є обов`язок готувати пропозиції стосовно вдосконалення нормативно-правової бази з питань, що належать до його компетенції і виносити їх в установленому порядку на розгляд Сумської міської ради та Мінсоцполітики. Відповідач же розуміючи, що є неузгодженість між законом, на який він посилається і Конституцією, не надав свою пропозицію на вдосконалення цього закону в Мінсоцполітику. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд відзив Департаменту на свій позов при розгляді справи не враховувати у зв`язку з неправильним посиланням на положення КАС, які не підлягають застосуванню у справах, що розглядаються у порядку цивільного судочинства, відмовити у проханнях зазначених в прохальній частині та врахувати її пояснення викладені у відповіді на відзив відповідача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу для розгляду по суті на 23 липня 2019 року о 15 год. 00 хв. 23 липня 2019 року за клопотанням позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 17 вересня 2019 року. 16 вересня 2019 року від позивача надійшли пояснення про розмір матеріальних збитків і моральної шкоди. В поясненні позивачка зазначає, що у додатку до позовної заяви надала розрахунок матеріальних збитків і моральної шкоди. Згідно розрахунку матеріальні збитки становлять 5036 грн. Ця сума отримана шляхом перемноження індексу інфляції, який становить 2,512 у 2018 році по відношенню до 2013 року, у якому вона повинна була отримати соціальну допомогу у розмірі 100% прожиткового мінімумі для працездатних осіб. До цієї суми, їй було не доплачено у 2013 році 2859 грн., тому 2859 грн перемножила на 2,512, що дорівнює 7181,81 грн. На виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року відповідач виплатив 2859 грн. у жовтні 2018 року. Оскільки сума 2859 грн. була виплачена, то від суми 7 181,81 грн. відняла 2859 грн., отримала 4322,81 грн., тобто недоплата у 2013 році 2 859 грн. станом на 2018 рік перетворилася у 4322,81 грн. Період невиплати починається з листопада 2013 року. Тобто борг 2859 грн., який перетворився на 7181,81 грн. -2859 грн.=4 322,81 грн. не виплачувався позивачці на протязі 5 років з листопада 2013 року по листопад 2018 року. 06 лютого 2018 року в порядку досудового врегулювання спору, позивачка звернулася в Департаменту із відповідною заявою та попросила відповідача добровільно сплатити кошти з урахуванням індексу інфляції, на що отримала відмову. Тому 5,5 років перемножила на суму боргу 4322,81 грн. і на 3% річних, що становить 713,26 грн., загальна сума боргу з урахуванням індексу інфляції і 3% річних становить 5036 грн. Що стосується розміру матеріальної шкоди, законодавство не містить методик чи інструкції порядку розрахунку моральної шкоди. В рекомендаціях постанови ВСУ №4 зазначено, що розмір моральної шкоди може визначатися в залежності розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи в суді, у 2019 році цей розмір становить 4173 грн, саме такий розмір завданої моральної шкоди і зазначила в позові. В зазначеному судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року у справі №591/6563/13а за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення коштів позов задоволено. Стягнуто з управління соціального захисту населення Сумської міської ради на користь [PERSON] 2859,00 грн. недоплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ї за період з 01 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року (а.с. 59). Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Сумської міської ради задоволено, постанову Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року скасовано, та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 60-61). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2014 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року - без змін (а.с. 62-63). Постановою Верховного Суду України від 22 червня 2016 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції (а.с. 64-65). Постановою Верховного Суду від 12 червня 2018 року постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року у справі №591/6563/3-а скасовано повністю, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 66-68). Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року постанову Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року залишено без змін (а.с.69-70). Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року у справі № 591/6563/13-а встановлено, що [PERSON] була призначена соціальна допомога з 01квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року в розмірі 180 грн. 65 коп. 20 червня 2013 року [PERSON] звернулась до Управління соціального захисту населення з заявою про перерахунок соціальної допомоги, оскільки існує рішення суду, яке підтверджує її право на отримання пенсії з 01 травня 2012 року. На підставі вищезазначеного позивачці було проведено перерахунок соціальної допомоги з 01 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року в розмірі 670 грн. 50 коп. з урахуванням раніше виплаченої суми соціальної допомоги. Задовольняючи вимоги позивачки про стягнення недоплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї за період з 01 квітня 2013 року по 30 вересня 2013 року, судом встановлено, що розмір призначеної [PERSON] державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям є значно меншим, ніж прожитковий мінімум встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік». Листом від 20 лютого 2018 року №Н-1965/12.06.-29 Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради у відповідь на звернення [PERSON] щодо нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних в добровільному порядку повідомило, що рішенням департаменту від 26 жовтня 2018 року рішення суду виконано в повному обсязі та зараховано на особовий рахунок [PERSON] кошти в сумі 2859,00 грн. Рішення суду було виконано в добровільному порядку одразу після отримання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду, а чинним законодавством не передбачено норми щодо виплати коштів за рішенням суду з урахуванням індексу інфляції, а також трьох відсотків річних за обставин, коли рішення суду виконується в добровільному порядку. Отже, враховуючи вимоги законодавства не вбачається можливим проведення доплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з урахуванням індексу інфляції (а.с.19). Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 у справі №758/1303/15-ц, від 10 квітня 2018 року № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачкою, що підтверджується постановою Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року у справі № 591/6563/13-а про стягнення недоплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у сумі 2859 грн. 00 коп. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати вказаної соціальної допомоги у сумі 2859 грн. 00 коп., у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Розрахунок 3% річних за період з 01 квітня 2013 року (дата призначення соціальної допомоги) по 26 жовтня 2018 року (дата сплати відповідачем коштів в сумі 2859 грн. 00 коп.) становить 3%:365=0,008%; 0,008х2035 (дні прострочення зобов`язання) = 16,28%; 16,28%х2859:100% = 465,44 грн. Сукупний індекс інфляції за період прострочення повернення боргу з квітня 2013 року по жовтень 2018 року був таким: 100% х 100,1% х 100% х 99,9% х 99,3% х 100% х 100,4% х 100,2% х 100,5% х 100,2% х 100,6% х 102,2% х 103,3% х 103,8% х 101% х 100,4% х 100,8% х 102,9% х 102,4% х 101,9% х 103% х 103,1% х 105,3% х 110,8% х 114% х 102,2% х 100,4% х 99,0% х 99,2% х 102,3% х 98,7% х 102% х 100,7% х 100,9% х 99,6% х 101% х 103,5% х 100,1% х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8% х 100,9% х 101,1% х 101% х 101,8% х 100,9% х 101,3% х 101,6% х 100,2% х 99,9% х 102,0% х 101,2% х 100,9% х 101,0% х 101,5% х 100,9% х101,1% х 100,8% х 100% х 100% х 99,3% х 100% х 101,9% х 101,7 = 2,465 Сума боргу з урахуванням індексу інфляції така: 2859 грн. 00 коп. х 2,465 : 100% = 7046 грн. 03 коп. 7046 грн. 03 коп. - 2859 грн. = 4187 грн. 03 коп. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачу коштів на відшкодування моральної шкоди, суд приходить до таких висновків. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні заявленої позовної вимоги, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. При цьому постановою Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2013 року стягнуто з відповідача суму недоплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, однак будь-яких інших обставин, зокрема щодо заподіяння шкоди позивачу, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача не встановлено. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 333/3532/17-ц, висновки якої щодо застосування норм права відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави, оскільки позивачка при зверненні до суду з позовом звільнена від плати судового збору, судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (оскільки позов задоволено частково, на 50,52 % від заявленої суми) у розмірі 388 грн. 19 коп. (50,52% від 768 грн. 40 коп. підлягаючого сплаті при зверненні до суду судового збору).

Outcome: partial