Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнень, просила поділити спільне майно загальною вартістю 583\~449 грн. , припинити її право власності на ? частину квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 263\~349 грн., визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ-2109, 1987 р. випуску державний номерний знак [NUMBER], стягнути з відповідача компенсацію в сумі 25691 грн., як різницю вартості майна, яке залишається [PERSON]А.(автомобіль) і [PERSON], що знаходиться в квартирі, а саме телевізора «Samsung» вартістю 3013 грн., кріплення настінного для телевізора вартістю 590 грн., цифрового ефірного приймача «Android mini HC» вартістю 719 грн., печі газової «Gorenie» вартістю 2699 грн., двоконтурного газового котла « Immergas » вартістю 10000 грн., пральної машини «Hotroint» вартістю 3200 грн., меблів кухонних ( мякого куточка і стола) вартістю 1500 грн., дивана розкладного вартістю 2000 грн., ліжка підліткового вартістю 1800 грн. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що подружжям під час шлюбу, на спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу була придбана у 2013 р. однокімнатна квартира 7 в будинку готельного типу 7 по вул. В.Гончарівська в м.Харкові, автомобіль ВАЗ-2108 і рухоме майно, яке знаходиться в квартирі. У лютому 2015 р. чоловік побив її, забрав ключі від автомобілю, вигнав з дитиною з квартири, не дозволивши взяти особисті речі позивачки і сина, через деякий час вселив в квартиру сторонніх осіб, а сам виїхав до Росії, де переважно проживає, з листопада 2015 р. навмисно приховує автомобіль , оскільки вона на нього претендує. Позивачка також просить стягнути з відповідача судові витрати, тому як добровільно поділити майно він не бажає і вважає, що все належить йому особисто ( а.с. 97). Відповідач позов не визнав, звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання права особистої приватної власності на квартиру та стягненні судових витрат, посилаючись на те, що перебував з відповідачкою у шлюбі з листопада 2009 р. і жодного дня [PERSON] не працювала, а тому все майно, автомобіль, квартира придбано тільки за власні кошти [PERSON] або його батьків, які позичили сім тисяч доларів США на квартиру ( а.с. 132-137).В подальшому, відповідач стверджував, що частину коштів на придбання квартири він також позичив у товариша [PERSON], про що свідчать оригінали розписок, наданих позичальником [PERSON] в судовому засіданні, але до теперішнього часу борги не погасив. Автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, після накладення судом арешту на транспортний засіб, місце його знаходження приховує. [PERSON] стверджує, що особисті речі позивачка разом зі своєю матірю вивезла з квартири за допомогою відповідача, ключі від квартири і автомобіля [PERSON] самостійно передала відповідачу, добровільно залишила житло і переїхала проживати до батьків . Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і надані докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 07 листопада 2009 р. по листопад 2015 р. [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі , мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із матір'ю. Спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] придбана у період шлюбу та зареєстрована на [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 16 квітня 2013 р., посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2050 та Витягом № 7435364 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності . Жодного застереження про те, що вказане майно набувається покупцем за кошти, що належать йому особисто, договір не містить. Відповідно до облікової картки приватного транспортного засобу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу , виданого ВРЕР № 1 ГУМВС м.Харкова 28.03.2014 р., на імя [PERSON] придбано автомобіль ВАЗ-2018, 1987 р. випуску, державний номерний знак АХ 2572ЕЕ. Сторони не заперечують, що в період зареєстрованого шлюбу ними придбано рухоме майно, яке встановлено в квартирі [ADDRESS], де проживала до лютого 2015 р. сімя [PERSON] разом з дитиною. В судовому засіданні відповідач не погодився з встановленою у позовній заяві вартістю газової печі та оцінив її у 1500 грн., а не в 2699 грн., як зазначила позивачка, вартістю котла і пральної машини, стверджуючи, що котел придбано за 4500 грн., пральна машина за 3000 грн., а дитяче ліжка придбано за гроші матері відповідача. [PERSON] не заперечувала проти вартості газової печі, котла, пральної машини за оцінкою відповідача та пояснила, що ніколи мати [PERSON] не допомагали їм грошима, передавала виключно консервацію та овочі, а ліжко для дитини, як і все інше майно придбано тільки подружжям, ними також за власні кошти відремонтована квартира. Таким чином , до складу майна, що є предметом спору належить телевізор «Samsung» вартістю 3013 грн., кріплення настінне для телевізора вартістю 590 грн., цифровий ефірний приймач «Android mini HC» вартістю 719 грн., піч газова «Gorenie» вартістю 1500 грн., двоконтурний газовий котел « Immergas » вартістю 4500 грн., пральна машина «Hotroint» вартістю 3000 грн., меблі для кухні (мякий куточок і стіл) вартістю 1500 грн., диван розкладний вартістю 2000 грн., ліжко підліткове вартістю 1800 грн., а всього на суму 18622 грн. Вартість всього майна, враховуючи квартиру ( 526 698 грн.) та автомобіль (16030 грн.) становить 561350 грн. Посилання відповідача на те, що вартість квартири і автомобіля визначена фахівцем, що є субєктом оціночної діяльності, без огляду житла і транспортного засобу, а тому складений звіт про оцінку не може бути відповідним доказом є необгрунтованими. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позивачем надані звіти субєкта оціночної діяльності про визначення ринкової вартості нерухомого майна-квартири 7 по вул.Велика Гончарівська, 7 в м.Харкові та автомобіля. Зазначений звіт відповідає вимогам, встановленим Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», національними стандартами України « Оцінка нерухомого майна» і зроблений за порівняльним методом обєкта нерухомості , аналізом цін продажу та пропонування подібного майна. Відповідач фактично не оспорював встановлену вартість, але будь-яких інших даних щодо оцінки спірного майна не надав. За правилами ч.3 ст. 368, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що вона працювала офіційно бухгалтером, а після того, як чоловік зайнявся бізнесом, працював на будівництвах неофіційно, стала допомагати йому, вела документацію та бухгалтерію і за спільно зароблені кошти вони придбали належне їм майно. При цьому матеріально батьки відповідача їм не допомагали. Посилання відповідача на те, що дружина не працювала, а тому не мала самостійного заробітку та можливості набути будь-яке майно, суперечить вимогам закону та фактичним обставинам справи. Суд також зазначає, що [PERSON] в травні 2010 р. народила дитину і доглядає за нею, займається її вихованням, піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, возить на тренування, відвідує розвиваючі гуртки. Спірне майно придбано сторонами в період зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя .Оскільки частки є рівними, кожна з сторін має право на 1/2 частину цього майна. Доводи [PERSON] на те, що все майно придбано за його особисті кошти, а тому є його особистим майном - безпідставні і судом не приймаються. Право спільної сумісної власності подружжя презюмується законодавцем. Обов'язок доказування, що спірне майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, покладено на сторони. Відповідачем не надано доказів згідно вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, що на квартиру, автомобіль і предмети домашньої обстановки та вжитку не поширюється режим спільного сумісного майна і що зазначене майно є особистою приватною власністю відповідача. У зустрічному позові [PERSON] посилався на те, що квартиру він придбав за власні гроші, а також кошти батьків, які позичили суму 56000 грн., еквівалентну 7000 доларам США. На підтвердження своїх доводів відповідачем наданий оригінал розписки від 02.03.2013 р., який він склав своїй матері [PERSON], а також витяг по особовому рахунку щодо отримання нею готівки у розмірі 16000 грн. в ПАТ «Ощадбанк» 02.07.2013 р., довідку філії ХОУАТ «Ощадбанк» про розміщення депозитного рахунку на цю суму в період з 01.01.2013 р. по 02.07.2013 р. , довідку про доходи матері за січень-березень 2013 р. на загальну суму 25199 грн., які були зняти частинами за період з 06.01.2013 р. по 06.03.2013 р. Крім того, відповідач стверджував, що другий платіж за придбану квартиру він здійснив на позичені 10.04.2013 р. у [PERSON] 40 тис. грн., що еквівалентно 5000 доларів США. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт надання ними [PERSON] позики на придбання квартири. При цьому, оригінали розписок надані позичальником. Позивачка категорично заперечує наявність у відповідача будь-яких боргових зобовязань, тому як гроші на придбання квартири вони мали і ніякої матеріальної допомоги взагалі не отримували, в тому числі від батьків відповідача або його знайомих. З матеріалів справи вбачається, що суму грошових коштів згідно з розписками отримав відповідач, а його дружина [PERSON] не є стороною договору позики, про його існування не знала, його не підписувала і про солідарний обов'язок подружжя в розписці не зазначено. Як випливає з договору купівлі-продажу , спірна квартира придбана 16.04.2013 р. за 139878 грн., що еквівалентно 17500 доларів США, з яких до підписання договору купівлі-продажу сплачено 99913 грн. ( 12500 доларів), а решту суми-39965 грн.(5000 доларів ) покупець зобовязувався сплатити в строк до 16.07.2013 р. Згідно нотаріально посвідченої заяви продавця квартири [PERSON] від 12.07.2013 р., в рахунок оплати за продану квартиру він отримав від [PERSON] 39965 грн. Між тим, з особового рахунку [PERSON] вбачається, що 16000 грн. вона одержала тільки 02.07.2013 р., а решту суми- 25199 грн. , нарахованої заробітної плати за січень-березень 2013 р., вона отримала частинами, по мірі надходження на картковий рахунок і зняла основну суму- 18500 грн. 23.02.2013 р. Таким чином, належних доказів на підтвердження укладання 02.03.2013 р. договору позики на суму 56000 грн. та використання коштів саме на придбання квартири відповідачем не надано. Норми ст.370 ЦК України регулюють право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності в порядку, встановленому ст.364 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Позивачка стверджувала, що оскільки автомобіль зареєстровано на її імя, вона їм користувалася та на даний час транспортний засіб потрібен їй для задоволення потреб дитини, відвідування спортивних тренувань , тому як син займається спортом, а також різних гуртків, розташованих на значних відстанях один від одного, [PERSON] просить залишити їй в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, автомобіль вартістю 16030 грн., а [PERSON] виділити майно, встановлене в квартирі вартістю 18622 грн. , компенсувавши різницю вартості 1296 грн. взаємними розрахунками. Такі вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що стосується однокімнатної квартири, [PERSON] просить стягнути з відповідача компенсацію за ? частку квартири, яка належить їй. Таким чином, позивач має на меті позбутися належної їй частки в квартирі шляхом спонукання відповідача до виплати їй грошової компенсації за її частку в квартирі та визнання права власності на всю квартиру за відповідачем. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON], а частка кожного із співвласників становить 1/2 квартири. Квартира однокімнатна, виділ належної позивачці частки квартири в натурі технічно неможливий, [PERSON] перешкоджає позивачці нею користуватися, вселив сторонніх осіб, а сам проживає в Росії. Ринкова вартість квартири на час проведення її оцінки становить 526698 грн., а належна позивачу частка складає 263349 грн. Сума стягнення визначається з урахування різниці вартості майна, що виділяється [PERSON] і становить 264645 грн. ( 263349 грн. +1296 грн.). Право співвласника на виділ його частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні регулюється статтею 364 ЦК України. Таке право позивача не може бути обмежене іншим співвласником і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обовязок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому передбачено, що обовязковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При розгляді вимог [PERSON] щодо припинення її права на частку у спільному майні шляхом отримання від [PERSON] грошової компенсації вартості її частки квартири, виділ якої є неможливим, суд встановив, що дійсно є неможливим виділити належну позивачеві ? частину в натурі, спільним майном користується виключно відповідач, [PERSON] не сплачується відповідачем, який володіє та користуються квартирою, матеріальна компенсація за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, [PERSON] спроможний за таких обставин виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно і не становитиме для нього надмірний тягар. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суд вважає за можливе стягнути з відповідача ? частину сплаченого держмита у розмірі 1323 грн. 22 коп.

Outcome: partial