Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13 червня 2009 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований у виконкомі Ворочівської сільської ради, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №03. Від даного шлюбу у них народилася одна дитина, а саме син [PERSON], [INFO]. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Крім цього, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, а саме не цікавиться здоровям та вихованням дитини, не виявляє бажання створити належні матеріально-побутові умови для проживання своєї дитини та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, а також змінила позовні вимоги в частині аліментів, а саме просила стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн. щомісячно. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає частково, а саме у розмірі 750 грн. щомісячно. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] (дошлюбне прізвище - Макарович) [PERSON] та [PERSON], 13 червня 2009 року було зареєстровано шлюб виконкомом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів від 13 червня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за №03. Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилася одна дитина, а саме син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ №156648, виданим виконкомом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської, актовий запис №09 від 09 грудня 2009 року. Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, відносини між ними ускладнилися, на даний час взагалі не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, а отже збереження шлюбу буде суперечити їх же інтересам. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Разом з цим, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Згідно положень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, мають проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. З врахуванням вищевикладеного, а також того, що протягом усього часу відповідач [PERSON] не проявляє ніякої уваги та турботи до сина [PERSON], [INFO], тому суд вважає, що такого після розлучення слід залишити проживати при матері [PERSON] Також, під час розгляду справи встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своєї дитини, а саме сина [PERSON], утримувати, виховувати і забезпечувати його. Отже, такими діями, відповідач порушує свої зобовязання закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Як уже зазначалося вище у принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення. У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 даного Закону виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обовязок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] належним чином не утримує свою малолітню дитину, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на її утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме: у відповідача на утриманні знаходяться батьки - пенсіонери, стан здоров`я дитини та платника аліментів є задовільними, та ту обставину, що він має нерегулярний дохід та не володіє нерухомим і рухомим майном, й вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн.00 коп. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовну заяву [PERSON] подано 27 серпня 2015 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дитину. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з тим, що позивачка за заявлену нею позовну вимогу про розірвання шлюбу сплатила судові витрати в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., як сплачений судовий збір, тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. Тому,

Outcome: approved