Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивачка звернувся до Комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» в особі Аптеки №1 «Лікарняна аптека» Комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спричинену моральну шкоду посилаючись на те, що вона 01.07.2014 року була прийнята на роботу до КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» в особі Аптеки №1 «Лікарняна аптека» на посаду молодшої медичної сестри. 11.03.2016 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням. В період роботи з 01.07.2014 року по 11.03.2016 року заробітна плата не була виплачена в повному обсязі. Просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату\~ в розмірі 5954, 18 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 22214 гривень, компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 68, 95 грн., моральну шкоду у розмірі 5954,18 грн. В подальшому представник позивачки збільшила позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 33704 грн., інші позовні вимоги залишити без змін. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 03.05.2018 року за клопотанням представника відповідача розгляд цивільної справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] вважає, що позовні вимоги не доведені належним чином та не підлягають задоволенню, оскільки обґрунтовуються наявністю заборгованості з заробітної плати відповідно до довідки №15 від 27.03.2017 року за підписом бухгалтера [PERSON] та печаткою на бланку Аптеки №1 «Лікарняна аптека» Комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня». Між тим, довідка надана позивачкою не відповідає вимогам ст.ст.12,13,76-80 ЦПК України. Відповідно до наказу №140 від 27.07.2017 року відповідачем було створено робочу групу по «Лікарняній аптеці №1» зі змісту якого вбачається, що печатка зберігається у головного бухгалтера [PERSON] з січня 2017 року, який їй передав [PERSON] Виходячи з наведеного, вважає, що довідка\~ №15 від 27.03.2017 року не є належним та допустимим доказом, а тому наявність заборгованості з виплати заробітної плати є недоведеною. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначав, що період роботи позивачки підтверджується записом в трудовій книжці та індивідуальними відомостями\~ про застраховану особу форми ОК-5, з якої вбачається заборгованість із заробітної плати та страхових внесків станом на 31.05.2018 року, натомість представник відповідача не надала жодних доказів, які спростовують наявність заборгованості із заробітної плати та доказів повного розрахунку при звільненні. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони гуртуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини справи. Відповідно до запису у трудовій книжці [PERSON] прийнята на посаду молодшої медичної сестри згідно штатного розпису з 01.07.2014 року, звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 11.03.2016 року. Як вбачається з довідки № 15 від 27.03.2017 року\~ [PERSON] дійсно працювала в КЗ «Скадовська центральна районна лікарня», Аптека № 1 «Лікарняна аптека» заборгованість по заробітній платі станом на 27.03.2017 рік становить 5954,18 грн., заробітна плата за день становила 74,66 грн. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується ст. 7 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, абзацом 3 п. 2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. З відзиву на позовну заяву вбачається, що представником відповідача сума заборгованості по заробітній платі в сумі 5954, 18 грн. не оспорюється, як і не оспорюється сума середнього заробітку за весь час затримки, компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 68, 95 грн та розмір заданої моральної шкоди. Враховуючи позицію представника відповідача, суд погоджується з наведеним представником позивачки в змінах та доповненнях до позовної заяви розрахунком середнього заробітку в звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати з 14.03.2016 року по 13.12.2017 року, а всього 440 робочих днів, що становить 33704 грн. З огляду фактично встановлених обставин, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період грудень 2015 -березень 2016 року у розмірі 5 954,18 грн., середнього заробітку у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в розмірі 33704 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 68, 95 грн, оскільки вказані вимоги відповідають вимогам Закону та підтверджуються матеріалами справи. Посилання представника позивача на те, що довідка\~ №15 від 27.03.2017 року не є належним та допустимим доказом, а тому наявність заборгованості з виплати заробітної плати є недоведеною судом до уваги не приймається, оскільки наявність заборгованості із заробітної плати підтверджується також індивідуальними відомостями\~ про застраховану особу форми ОК-5, з якої вбачається заборгованість із заробітної плати та страхових внесків станом на 31.05.2018 року, а період роботи позивачки підтверджується записом в трудовій книжці. Щодо стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд погоджується, що позивач дійсно пережила моральні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні. Проте, позивачем необґрунтовано вказаний розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер та тривалість перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих і соціальних стосунках, час та зусилля необхідні для їх відновлення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу слід визначити у сумі 2 000 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимогами майнового характеру\~ у розмірі 704,80 грн. та за вимогою немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) у сумі 704,80 грн., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» та узгоджується з розясненнями, викладеними у постанові Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року.

Outcome: partial