Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2012 року по 22.07.2014 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що з травня 2013 року між ними було припинено подружнє життя, ведення спільного господарства, відсутній також і спільний бюджет, проживають окремо один від одного з липня 2014 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2016 року шлюб розірвано, скільки він виявився невдалим. Посилається на те, що незважаючи на припинення шлюбних відносин та послідуючого розірвання шлюбу намагалась та докладала сил щодо можливості спілкування відповідача з сином та займання ним вихованням сина. Однак, починаючи з часу його народження і по теперішній час відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини, взагалі не бере участі у вихованні сина, жодного разу не відвідував свого сина, не телефонував та не цікавиться ним, не піклується його фізичним, духовним та культурним розвитком та станом здоров'я, відповідач не проявляє щодо сина батьківської турботи, син мешкає разом з нею, вона займається його вихованням та утриманням, відповідач допомоги на утримання сина не надавав і не надає, повністю самоусунувся від виконання покладених на нього обов'язків, після 22.07.2014 року місце його перебування їй невідомого незважаючи на те, що відповідач є зареєстрованим за її місцем проживання і нею не чинились йому перешкоди в користуванні квартирою. Факт припинення між нею та відповідачем шлюбних відносин і проживання окремо з 22.07.2014 року встановлені рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2016 року про розірвання шлюбу, а тому відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Мотивує свої вимоги тим, що син перебуває на її повному матеріальному утриманні, будь-які домовленості так само як і її відмова від отримання допомоги, між нею та відповідачем відсутні. Відповідач не надавав та не надає будь-яких коштів на утримання сина для створення рівня життя, достатнього для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, незважаючи на те, що достовірно відомо, що відповідач за станом здоров'я та матеріальним становищем може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Обґрунтовує вимоги тим, що будь-яких перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною нею йому не чинилось, останній не бажав цього сам. З метою захисту інтересів дитини в майбутньому, оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків вимушена звернутись до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що він не гідний називатися батьком дитини від якої безпідставно повністю відмовився та відсторонився. В судовому засіданні представник позивачки підтримує вимоги з вищевикладених підстав, крім того вказавши, що відповідач не бажав і не бажає належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до малолітнього сина, матеріальної допомоги на його утримання не надавав і не надає, не цікавився його станом здоров'я, розвитком та вихованням, перешкод в спілкуванні дитини з відповідачем позивачкою йому не чинилось. Просить позов задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала, вважає, що надано достатньо доказів для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній і після отримання з суду відомостей щодо позбавлення його батьківських прав та виклику до Служби у справах дітей, жодного разу дитину не відвідав, не дав доказів участі в житті сина ні матеріально, а ні морально, також не надав доказів чинення йому перешкод в спілкуванні з дитиною зі сторони позивачки, крім того зазначає, що відповідач не надав суду будь-яких обґрунтувань поважності невиконання ним своїх батьківських обов'язків, просить вимоги позивачки задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, дослідивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 30.06.2012 року. Згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.23-24). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою (а.с.6). Відповідно до п. 2 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї, є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати - юність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено і не спростовано відповідачем, що жодного з покладених законом на батьків обов'язків, він не виконує. З наданих суду доказів та пояснень представника позивачки, вбачається, що після народження дитини відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо дитини, не спілкується з сином, не проявляє до дитини батьківської турботи, не цікавиться її життям, освітою, станом здоров'я, не відвідує сина, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання та не намагався спілкуватись і після подачі позову до суду з сином. Вихованням та утримання сина займається виключно мати. Вищезазначені обставини об'єктивно підтверджуються Актом обстеження умов проживання від 23.11.2016 року, [PERSON] закладу «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» № 01-7/2523-5 від 18.11.2016 року, Довідкою Херсонського ясла-саду № 83 комбінованого типу Херсонської міської ради від 24.10.2016 року. Крім того, судом встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу забравши свої речі залишив позивачку з дитиною виїхавши із свого зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] і з того часу його місце перебування невідоме. Згідно статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя - не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально-визначених норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того, як вбачається з Висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.12.2016 року за № 106-7734, відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, зі слів матері, фактично, з народження сина батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, ухиляється від участі в його вихованні, життям, здоров'ям, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги для створення достатнього фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку не надає, всі витрати на утримання малолітнього покладені виключно на матір……. [PERSON] неодноразово належним чином був повідомлений про розгляд даної заяви та запрошений для надання своїх пояснень, однак до Служби у справах дітей та на засідання комісії з питань захисту прав дітей жодного разу батько не з'явився і тому вважають доцільним позбавлення його батьківських прав щодо сина. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що відповідачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду доказів в підтвердження об'єктивності невиконання ним своїх батьківських обов'язків в силу чого, суд може відмовити в задоволенні вимог позивачки. В той же час позов позивачки є доведений належними доказами і ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Суд вважаючи доведеним позов позивачки виходить також з того, що відповідачем не надано доказів того що йому чинились перешкоди в спілкуванні з дитиною з боку позивачки, а також враховує і те що, за період знаходження справи на розгляді в суді відповідач так і не відвідав дитину. Враховуючи вищевикладене з метою захисту інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивачки щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, в силу вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551, 20 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 79, 80, 164-166, 180-185, 191, 199 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3,

Outcome: approved