Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що із відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Стверджує, що від даного шлюбу із [PERSON] у них народилася одна дитина: син [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а відповідач [PERSON] добровільно не надає кошти на утримання сина, не піклується про його матеріальне забезпечення. Зазначає, що відповідач [PERSON] немає офіційного місця праці, однак підробляє на різних роботах по будівництву, інших осіб на утриманні немає та має можливість сплачувати аліменти на утримання їхнього сина [PERSON] . З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 гривень щомісячно, але не менше мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 17.01.2020р. відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, так як згідно з вимогами ч.6 ст.19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно з ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить визначити розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. При ухваленні судового рішення просить врахувати наступні обставини: малолітній [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає разом з позивачкою [PERSON] та така унеможливлює йому (відповідачу) побачення з дитиною та надання відповідного утримання; позивачка кілька разів відмовлялась приймати від нього продукти харчування, мотивуючи свої відмови тим, що дитина цього не буде їсти; з моменту розірвання шлюбу позивачка жодного разу не погодилась на його (відповідача) побачення з сином та створює перешкоди в його (відповідача) участі у вихованні та утриманні сина; частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, при цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не у розмірі мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як цього вимагає позивачка; твердження позивачки про факт його (відповідача) робіт на будівництві та високі заробітки не відповідають дійсності; він (відповідач) працює на різних будівельних роботах в Україні, де заробітки сезонні та невисокі, працює самостійно, не в складі бригади та повністю залежить від замовника; він (відповідач) доглядає за батьками-пенсіонерами, які мають незадовільний стан здоров`я; позивачкою не надано жодних доказів щодо підтвердження витрат грошових коштів на утримання дитини; позивачкою не обґрунтовано підстав та не надано доказів щодо необхідності стягнення аліментів у заявленому розмірі. Позивачка [PERSON] подала відповідь на відзив, де зазначила наступне: обставини щодо побачень з сином, на які покликався відповідач, не є предметом поданого нею позову, а вирішується компетентними службами та в інший спосіб; відповідач є відповідальним за утримання своєї малолітньої дитини та ніхто не позбавляв його обов`язку піклуватись про нього; згідно вимог законодавства обоє з батьків зобов`язані утримувати своїх дітей; відповідачем не надано жодних доказів його неплатоспроможності та доказів на підтвердження його майнового стану. Вважає, що відповідач [PERSON] в змозі сплачувати аліменти на утримання їх дитини в розмірі по 3000 грн. щомісячно. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що у питанні щодо визначення розміру аліментів на утримання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , покладається на розсуд суду та просить вирішити даний спір у відповідності до вимог законодавства. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні покликався на доводи, викладені ним у відзиві на позовну заяву. Вказав, що спроможний сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 1500 грн. щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя в сторін народилася дитина: син [PERSON] , [INFO] . Сторони в судовому засіданні підтвердили, що на даний час малолітній [PERSON] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , позивачкою по справі, відтак перебуває на її утриманні. Відповідач [PERSON] офіційно ніде не працевлаштований та має нерегулярний мінливий дохід. Відповідач [PERSON] добровільно не надає кошти на утримання дитини, не піклується про її матеріальне забезпечення. Вказані обставини підтверджуються такими доказами по справі, зокрема: поясненнями сторін; копією свідоцтва про шлюб сторін; копією свідоцтва про народження дитини - сина [PERSON] , [INFO] ; копіями паспортів сторін по справі; довідками про склад сім`ї сторін; іншими матеріалами справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частинами 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Змістом ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Згідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч.1 ст.182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом враховано матеріальне становище сторін, стан здоров`я та матеріальний стан дитини, ті обставини, що дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачкою [PERSON] , остання несе витрати по утриманню дитини, забезпечує її лікуванням вразі потреби, займається її вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль, а відповідач [PERSON] ухиляється від утримання дитини, а також те, що відповідач є фізично здоровим, працездатним і на утриманні жодних інших дітей немає та такий частково визнав даний позов та не заперечував проти сплати аліментів в сумі по 1500 гривень щомісячно. Окрім цього, враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати її нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини. Щодо доводів відповідача [PERSON] про наявність на його утриманні батьків-пенсіонерів [PERSON] , 1957р.н., та [PERSON] , 1952р.н., то судом враховується, що він (відповідач) не є єдиною дитиною в сім`ї, а у нього є рідна сестра [PERSON] , [INFO] , яка в рівній мірі несе обов`язок по утриманню батьків. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Беручи до уваги усі наведені обставини та враховуючи заяву одержувача аліментів про визначення розміру аліментів на утримання дитини саме в твердій грошовій сумі, враховуючи найкращі інтереси дитини, необхідність захисту права дитини на належне утримання, з урахуванням її віку та потреб,

Outcome: partial