Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в обгрунтування якого вказала, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 01.11.2007 року. Від шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, 13.04.2010 року , позивачка купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] .Шлюбні відносини між сторонами припинені навесні 2013 року. Оскільки майно, придбане подружжям під час шлюбу належить кожному з подружжя на праві спільної сумісної власності, позивачка просить виділити частки у спільній власності, з урахуванням інтересів дитини визначити, що її частка становить 2/3 від всієї квартири, в частка відповідача - 1/3 .Просить розділити майно, виділивши їй в натурі квартиру [ADDRESS], а відповідачу зобов*язується сплатити грошову компенсацію у 9 858 грн., що дорівнює вартості 1/3 частки квартири. Просить стягнути витрати на правову допомогу з відповідача у сумі 500 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, звернувся до суду з зустрічним позовом, в котрому просить визнати його право на володіння й користування квартирою порушеним, виділити йому ? частку квартири [ADDRESS], визнати за ним право власності на цю частку. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає первісний та зустрічний позови такими, що підлягають частковому задоволенню за слідуючих підстав: Спірні правовідносини між сторонами регулюються вимогами ст.ст. 60 ч. 1, 69 ч. 1, 70 ч. 1 СК України, 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України. За ст.60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка, може бути збільшена, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За ст. 71 ч. 1,2,3 СК України майно, що є об*єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ст.41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Судом встановлено, не оспорюється сторонами та підтверджено письмовими доказами те, що квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] в період шлюбу з відповідачем (а.с.7,9). Виходячі з цього, квартиру [ADDRESS] необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя. На час розгляду справи сторони перебувають в шлюбі, але фактично шлюбних відносин не підтримують. В спірній квартирі ніхто із сторін не зареєстрований. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON], неповнолітня дитина зареєстровані у матері відповідача за адресою: [ADDRESS]. Суд не може прийняти доводи позивачки про те, що з нею проживає дитина, оскільки позивачка не довела, що дитина мешкає разом з нею за адресою [ADDRESS], вона одна утримує дитину, а відповідач не надає дитині матеріальної допомоги, як того потребують вимоги ст. 70 ч. 3 СК України. Тому суд не знаходить підстав для збільшення частки позивачки у сумісному майні, а вважає, що частки подружжя є рівними й кожний має право на ? частку квартири [ADDRESS]. Сторони не ставлять питання про місце мешкання дитини, тому суд не вважає порушеними житлові права неповнолітньої дитини. Вирішуючі питання про розподіл сумісного майна, суд вважає необхідним виділити частки кожного з подружжя й визнати за кожним право власності на ці частки. Приймаючі до уваги, що відповідач [PERSON] не згодний отримати грошову компенсацію за ? частку квартири, відмовившись від права власності на цю частку на користь позивачки, суд не може позбавити його права власності на ? частку квартири та зобов*язати отримати грошову компенсацію, виходячі з положень ст. 71 ч. 1,2,3 СК України, ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України й Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». На підставі цього в задоволенні первісного позову про виділення квартири в натурі позивачці та зобов*язанні сплатити грошову компенсацію за частку відповідачу необхідно відмовити за необґрунтованістю. Виходячі з положень ст. 10, 61 ЦПК України суд вважає не доведеним позивачем [PERSON] доводів зустрічного позову про порушення його права на володіння, користування, розпорядження майном, оскільки він на надав доказів, що дружина перешкоджає йому користуватися та володіти квартирою. За таких обставин в задоволенні цій частини позову [PERSON] необхідно відмовити за необґрунтованістю. За ст. 88 ЦПК України вразі часткового задоволення позову судові витрати стягуються позивачу пропорційно задоволенню позовних вимог, а відповідачу пропорційно від суми позову, в якій відмовлено. Таким чином, стягування сторонам однакової суми на користь одне одному недоцільно. Суд вважає не підтвердженими документально витрати позивачки на надання правової допомоги, тому відмовляє в задоволенні цій частині позову первісному позивачу.

Outcome: partial