Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить припинити право власності її дочки [PERSON] на частину квартири за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею право власності на частину вказаної квартири, що належить відповідачці; визнати за нею право власності в цілому на квартиру за адресою: [ADDRESS], виплатити відповідачці 3200 грн., внесені нею на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська. На обґрунтування позову зазначила, що їй належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м. Крім неї, співвласником вказаної квартири є її дочка [PERSON]. Квартира належить їм на праві свідоцтва про право власності на житло, що видане згідно з розпорядженням Фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 30 березня 2000 року за № 5п/964/-р, де їх з відповідачкою прізвища зазначені «Донюш». В звязку із реєстрацією шлюбу вони змінили свої прізвища. Вона, позивачка, змінила прізвище з «Донюш» на «Попруга», а відповідачка з «Донюш» на «Литвиненко». На теперішній час вона проживає у спірній квартирі разом із своєю сімєю: чоловіком [PERSON], [INFO], та дочкою [PERSON], [INFO]. У 2004 році вона за свої особисті кошти придбала на імя відповідачки квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ), [ADDRESS]. Вони з відповідачкою домовилися, що оплата вартості придбаної на її імя квартири є відповідною та достатньою грошовою компенсацією за належну їй частину квартири за адресою: [ADDRESS], і що у випадку необхідності дочка буде згодна на переоформлення належної їй частини спірної квартири на її, позивачки, імя. З 2008 року відповідачка постійно проживає разом із своєю сімєю в квартирі за адресою: [ADDRESS]. У 2013 році вона запропонувала відповідачці з метою поліпшення житлових умов для неї та її сімї обміняти рівноцінно квартири між членами їх родини. Запропоновані нею, позивачкою, умови дочка не прийняла, причини відмови не пояснила. Будь-які інші варіанти вирішення цього питання [PERSON] категорично відхиляє та взагалі уникає від їх розгляду. Між нею і відповідачкою та членами її сімї склалися недоброзичливі стосунки, виникають конфліктні ситуації, особливі обставини, що болісно впливають на стан її здоровя і травмують членів її сімї. За завою [PERSON] 07 жовтня 2015 року було розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст. 152 КК України відносно неї, позивачки, та її чоловіка [PERSON] Після проведення досудового розслідування 30 жовтня 2015 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. Виходячи з того, що спільне проживання з відповідачкою та членами її сімї є неможливим, це робить неможливим і спільне володіння та користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Отже є підстави для застосування вимог ст. 365 КК України і припинення права власності відповідачки на належну їй частину спірної квартири на підставі рішення суду. Відповідну матеріальну компенсацію за належну відповідачці частину квартири, розмір якої за домовленістю між нею та відповідачкою, складає 3200 грн., вона готова внести на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримувала, просила його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, надала пояснення, аналогічні обґрунтуванню позову. Також пояснила суду, що квартира [ADDRESS] була виділена їй, її чоловікові [PERSON] та їх дітям: дочці [PERSON] та [PERSON], [INFO]. У 1997 році шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, і він виписався із спірної квартири. В подальшому вона купила квартиру для сина [PERSON] і він також знявся з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. В 2000 році вони разом з відповідачкою приватизували квартиру [ADDRESS]. В 2004 році вона придбала квартиру [ADDRESS], на імя дочки [PERSON], якій на той час виповнилося 19 років, і яка одразу ж переселилися до цієї квартири. На теперішній час відповідачка не спілкується із нею, не хоче розмовляти, не впускає до своєї квартири і не хоче переоформити належну їй частину квартири [ADDRESS] на неї, позивачку. У спірній квартирі зареєстровані вона, позивачка, та її неповнолітня дочка [PERSON]. На депозитний рахунок суду грошові кошти вона ще не внесла. Вартість 1/2 частини квартири, згідно оцінки, становить 127013 грн. 3200 грн. це різниця між 1/2 частиною вартості спірної квартири та вартістю квартири [ADDRESS]. Вона згодна виплатити відповідачці половину вартості спірної квартири в сумі 127013 грн. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Відповідно до ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що у 2000 році [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ (Камянське), [ADDRESS], на підтвердження чого 30 березня 2000 року Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська, згідно із розпорядженням № 5п/964-р, було видано свідоцтво про право власності на житло, у якому було зазначено, що квартира належить сторонами на праві приватної спільної власності, без зазначення правового режиму спільної власності - сумісної, чи часткової (а.с 11). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (з наступними змінами) встановлювалося, що передача займаних квартир (будинків) в порядку приватизації здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі. Частина 4 ст. 355 ЦК України встановлює презумпцію дії правового режиму права спільної часткової власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Така презумпція застосовується в тих випадках, коли в договорі конкретно не визначено правовий режим спільності. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В звязку з тим, що суду не надано доказів про існування між співвласниками будь-якої домовленості щодо розміру їх часток, а у свідоцтві про право власності на житло не визначено правовий режим спільності, суд вважає, що, приватизувавши квартиру, позивачка та відповідачка, кожна із них, правомірно набули право власності на 1/2 частку квартири, розташованої [ADDRESS]. Вказана квартира складається із трьох житлових кімнат, має житлову площу 37,0 кв.м., загальну площу 62,8 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с. 12-13). Згідно звіту про оцінку вартості жилої трикімнатної квартири, виконаного ПП Виробничо-комерційною агрофірмою «Солнцево» (а.с. 19 -39), ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], станом на 30 грудня 2016 року складає 254026,00 грн., в тому числі вартість 1/2 частки складає 127013,00 грн. 28 вересня 2001 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 1). 22 січня 2004 року вона змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, імені та по батькові (а.с. 16). 23 вересня 2003 року позивачка народила дочку [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 17) та свідоцтвом про одруження (а.с. 15). Згідно довідки про склад сімї від 24 січня 2017 року (а.с. 45), у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка та її неповнолітня дочка [PERSON] Як пояснила позивачка в судовому засіданні у спірній квартирі на теперішній час проживають вона, її чоловік [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON]. Відповідачка у квартирі [ADDRESS] не зареєстрована і не проживає з 2004 року. Вона має у власності квартиру [ADDRESS], де зареєстрована та проживає разом із членами своєї сімї. Як стверджує позивачка квартира [ADDRESS] була придбана за її особисті кошти, проте право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачкою, яка у свою чергу зобовязалася на першу вимоги позивачки укласти правочин на відчуження належної їй частини квартири [ADDRESS] на користь позивачки. Проте, суд вважає, що позивачка, відповідно до ст. 10 ЦПК України, не довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень статей 57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини щодо придбання квартири [ADDRESS] за її особисті кошти та щодо укладення між нею та її дочкою [PERSON] будь-яких домовленостей щодо переходу права власності на належну відповідачці частину квартири [ADDRESS], від [PERSON] до [PERSON] Згідно ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, те, що відповідачка не зареєстрована і не проживає у спірній квартирі, 1/2 частка якої належить їй на праві приватної власності, не впливає на зміст її права власності на вказане нерухоме майно. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, частиною 1 та 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках та в порядку, встановлених законом. Таким чином, право власності відповідачки на 1/2 частку спірної квартири є абсолютним правом, яке включає володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, і вона не може бути позбавлена цього права, крім випадків, передбачених законом. Підстави припинення права власності передбачені частиною 1 ст. 346 ЦК України, якими є: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно ч.1 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Судом не встановлено жодної законної підстави, передбаченої ст. 346 ЦК України, для припинення права власності відповідачки на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на користь [PERSON], а останньою не доведено, що її дочка [PERSON] відмовилася на її користь від права власності на належну частку квартиру або вчинила інші дії, які свідчать про відмову від права власності. Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири [ADDRESS], яка складається із трьох житлових кімнат; позивачка та відповідачка, кожна, є власником з 1/2 частки квартири; у спірній квартирі зареєстровані позивачка та її малолітня дочка [PERSON] і разом з ними без реєстрації проживає чоловік позивачки [PERSON]; вони втрьох користуються всією квартирою, в тому числі й належною відповідачці 1/2 часткою квартири; порядок визначення користування власністю сторонами не визначався. Враховуючи, що частка квартири, що належить відповідачці є рівною із належною позивачці часткою цієї ж квартири, і кожен з них, за законом, має право на володіння, користування та розпорядження своєю часткою у спільному майні, на умовах, що передбачені статтями 358, 361, 362 ЦК України, у суду відсутні підстави для припинення права власності позивачки на належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на всю квартиру в цілому із виплатою позивачкою своїй дочці [PERSON] вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Крім того, позивачкою не вносилася на депозитний рахунок суду сума вартості належної відповідачці частки квартири, як це передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України.

Outcome: dismissed