Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із цивільним позовом до [PERSON], яким просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 1000 /одна тисяча гривень/ грн. щомісячно та додаткові витрати на лікування сина [PERSON], що викликані його хворобою, у розмірі 500 грн. /пятсот гривень/ щомісячно. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 2013 по 2016 роки, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Шлюб був розірваний за рішенням суду від 30.08.2017 року, після припинення шлюбних відносин позивач кілька місяців добровільно переказував кошти на утримання дитини, після чого припинив матеріальну допомогу. Дитина проживає з матірю, знаходиться на її повному утриманні, окрім того, дитина знаходиться на обліку у лікаря з приводу епілептичного захворювання, потребує систематичного стаціонарного лікування раз у півроку, тривалої реабілітації, що тягне за собою значні матеріальні витрати. Також у позові зазначає, що відповідач не має інших утриманців, має нерегулярний заробіток, не має постійного місця роботи, у звязку з чим нею заявлений позов про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину у твердій грошовій сумі. Позивачка до суду не зявилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В судому засіданні представник позивачки [PERSON] також підтримав позовні вимоги у повному обсязі, відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. В судовому засіданні відповідач пояснив суду, що добровільно перераховував кошти після розірвання шлюбу позивачці у 2017-2018 році, надсилав дитині посилки з одягом та ліками, проти сплати аліментів та додаткових витрат в зазначеній у позові сумі не заперечує. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані письмові докази, встановив наступне. 19 травня 2014 року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження серія 1-КИ № 484557, а с. 3). Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 12.09.2017 року, шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний, після розірвання шлюбу прізвище позивачки змінене на дошлюбне «Горбонос» (копія рішення, а. с. 2). Згідно довідки виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області від 06.02.2018 року № 447 [PERSON] має наступний склад сімї - син [PERSON] [INFO] (а. с. 12)/ Позивачка працює на посаді провідного спеціаліста відділу прийому громадян управління соціального захисту населення Магдалинівської РДА (довідка, а. с. 4). На підтвердження хвороби дитини позивачкою надані копії виписок з медичної карти амбулаторного хворого, виписного епікрізу до історії хвороби № 9198, чеків на придбання ліків (а. с. 5, 25-28, 54, 61, 62). Згідно довідки комунального закладу «Магдалинівський центр первинної медико-санітарної допомоги № 186 від 26.03.2018 року [PERSON], [INFO], знаходиться на диспансерному обліку у сімейного лікаря, невролога, має діагноз крипто генна епілепсія, вторинно-генералізовані напади, потребує постійного підтримуючого лікування та спостереження (а. с. 53). За вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. В процесі розгляду справи відповідач не висловив жодних сумнівів щодо понесених позивачкою витрат по утриманню спільної дитини, наявності хвороби у дитини та необхідності її лікування, тільки вказував на те, що приймав посильну участь у її утриманні, що підтверджується наданими ним копіями грошових переказів, чеків на купівлю ліків та накладних «Нової пошти» на пересилання продуктів харчування та одягу (а. с. 49-52), а також підтверджується копіями накладних, наданих позивачкою, про отримання дитячого одягу у грудні 2017 року (а. с. 59-60) . Суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року з відповідними змінами, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з наведеного, батьки зобов'язані забезпечити такий рівень життя своїх дітей, який є необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей на\~рівні, що визначений законодавством. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Згідно ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Таким чином, вибір способу стягнення аліментів є правом позивача. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Суд встановив, що відповідач є працездатною особою, не має інших утриманців, не є інвалідом, дійсно не працює офіційно, тобто, не має регулярних джерел доходу. Суд також встановив, що дитина проживає разом з позивачкою, яка її утримує, виховує, дбає про неї, що дитина має хворобу, яка тягне за собою постійне лікування, отже, дитина має потрібність у аліментах та участі батька у додаткових витратах на її лікування. Відповідно до ч 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, отже суму аліментів у розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень) щомісячно суд вважає цілком помірною, обґрунтованою та розумною. Відповідно до ч.1, 2 ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на дитину суд враховує положення ч.ч.1, 2 ст.141 СК України, згідно яких мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обовязком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Як вбачається з матеріалів справи позивачка постійно несе витрати на купівлю ліків дитині, її проїзд до міської лікарні, здійснення у лікарнях обстежень та аналізів. Позивачка надаласуду письмове пояснення-розрахунок щодо розміру своїх щомісячних витрат на лікування сина (а. с. 74). У той же час відповідач жодним чином не заперечував, що їх спільна дитина страждає на захворювання та потребує лікування, надав суду чеки, що також придбавав ліки для дитини, не заперечував щодо суми щомісячного стягнення з нього у розмірі 500 гривень щомісячно. Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що відповідач дійсно приймав матеріальну участь в утриманні дитини після розірвання шлюбу, але вона носила непостійний, скоріше, епізодичний характер і не могла покривати всі потреби дитини. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування, виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Як зазначалося вище, позивачка надала суду відповідні докази копії чеків та медичних документів. Також в матеріалах справи наявна розписка про отримання позивачкою від відповідача в рахунок сплати аліментів 3500,00 гривень за період з моменту подачі позову до 31 березня 2018 року включно (а. с. 45). Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Датою подачі позову є 29 січня 2018 року. Оскільки відповідно до п.3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі положень ст.141\~ЦПК України він підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved