Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання удаваним договору дарування від 04 жовтня 2011 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], засвідченого 04 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1844, вчиненого з метою приховання договору купівлі-продажу, про визнання недійсним договору дарування від 28 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], засвідченого 28 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1735. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, договір дарування часток квартири від 04 жовтня 2011 року є удаваним правочином, оскільки відповідач [PERSON] не отримував безоплатно у власність 127/1000 часток у праві приватної часткової власності на квартиру [ADDRESS], а сплатив продавцям [PERSON], [PERSON] за вказану квартиру грошові кошти у сумі 53400 доларів США, що підтверджується розпискою, яка була складена у присутності свідка - директора АН «Альянс» [PERSON], в день нотаріального посвідчення договору дарування - 04 жовтня 2011 року. Крім того, факт укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу підтверджується тим, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є родичами або близькими особами, а тому подарунок такого коштовного майна незнайомій особі не є природним та вмотивованим. Позивачка вказує на те, що оскільки [PERSON] у період у період перебування з нею у шлюбних відносинах фактично купив 127/1000 часток у праві приватної часткової власності на квартиру [ADDRESS], то подальші дії з відчуження вказаного майна він повинен був здійснювати за нотаріально посвідченою згодою позивачки. Позивачка ніякої згоди на укладення договору дарування 28 грудня 2011 року не надавала, що є порушенням законодавства, тому вказаний договір повинен також бути визнаний недійсним. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники підтримали свої позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначивши, що [PERSON] отримав у власність 127/1000 часток у праві приватної часткової власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04 жовтня 2011 року, ніяких грошових коштів [PERSON], [PERSON] він не передавав, зміст розписки від 04 жовтня 2011 року йому невідомий. Представник [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що розписка від 04 жовтня 2011 року дійсно складена [PERSON], [PERSON], які продали [PERSON] частку квартири [ADDRESS]. Представник [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що 04 жовтня 2011 року був укладений договір дарування квартири, тому договір дарування від 28 грудня 2011 року був укладений у відповідності до вимог законодавства. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. 04 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування часток квартири, за змістом якого [PERSON], [PERSON] (дарувальники) передають у власність [PERSON] безоплатно 127/1000 часток у праві приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. У матеріалах справи наявна розписка від 04 жовтня 2011 року, із змістом якої вбачається, що [PERSON] та [PERSON] отримали за продану ними квартиру за адресою: [ADDRESS] грошові кошти у розмірі 53400 (п'ятдесят три тисячі чотириста) доларів США від покупця [PERSON]. У розписці вказано, що претензій з приводу розрахунку, якості купюр продавці не мають та пред'являти?не?збираються. В розписці вказано, що вона була складена у присутності свідка - директора агенції нерухомості «Альянс» [PERSON]. У судому засіданні було надано для огляду та дослідження оригінал розписки від 04?жовтня? 2011?року. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила справжність свого підпису на розписці від 04 жовтня 2011 року, яка наявна у матеріалах справи. Також пояснила суду, що агенція нерухомості «Альянс», директором якої вона є, займається продажем та обміном квартир, і спірна квартира була виставлена безпосередньо?на?продаж. У судовому засіданні представник [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що розписка від 04 жовтня 2011 року дійсно складена [PERSON], [PERSON], за якою останні отримали від [PERSON] грошові кошти у розмірі 53400 доларів США за продану ними квартиру. Також, у розписці наведені паспортні дані [PERSON], [PERSON], які співпадають з даними, зазначеними у копіях паспортів [PERSON], [PERSON], наявними у матеріалах справи. З вищенаведеного, суд приходить до висновку про достовірність даних, зазначених у розписці від 04 жовтня 2011 року. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків,?письмових?доказів,?речових?док азів,?висновків?експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона?посилається?як?на?підставу?своїх?в имог?і?заперечень. Ст. 61 ЦПК України закріплено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами,?які?беруть?участь?у?справі,?не? підлягають?доказуванню. Оцінивши пояснення свідка [PERSON], представника [PERSON], [PERSON], дослідивши оригінал розписки від 04 жовтня 2011 року, суд приходить до висновку, що 04 жовтня 2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично був укладений договір купівлі-продажу часток квартири, а не договір?дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави та суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першої-третьої, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який сторони здійснили для приховування іншого правочину, який вони насправді здійснили. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Суд приходить до висновку, що договір дарування часток квартири від 04 жовтня 2011 р. є удаваним правочином, оскільки [PERSON] не отримував безкоштовно майно за вказаним договором, а сплатив продавцям грошові кошти, що у сукупності підтверджується розпискою від 04 жовтня 2011 р., поясненнями свідка [PERSON], поясненнями представника [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був здійснений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді здійснили, відносини сторін регулюються правилами за правочином, який сторони насправді здійснили. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Як встановлено судом, фактично 04 жовтня 2011 р. [PERSON] отримав у власність 127/1000 частки квартири [ADDRESS] не на підставу договору дарування, а на підставі договору купівлі-продажу. У подальшому, 28 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування часток квартири, за умовами якого остання отримала безоплатно у власність від [PERSON], як дарунок, 127/1000 частки квартири [ADDRESS]. 12 квітня 2002 року позивачка [PERSON] вступила у шлюб із відповідачем [PERSON], що підтверджується копію свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого ЗАГС с. Ботаніка, м. Кишинів, Р. Молдова 11.11.2008 р. та копією перекладу вказаного свідоцтва про одруження. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2014 року по справі № 523/19594/13-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомого майна укладається у письмові формі та посвідчується нотаріально. Згідно ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Оскільки відповідач [PERSON] у період перебування з позивачкою [PERSON] у шлюбних відносинах 04 жовтня 2011 року фактично купив 127/1000 часток у праві приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], подальші дії з відчуження вказаного майна у період шлюбних відносин він повинен був здійснювати тільки за нотаріально посвідченою згодою дружини. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] не надавала згоди на укладення договору дарування часток квартири від 28 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], що є порушенням ст. ст. 60, 63, 65 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави та суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першої-третьої, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Таким чином, договір дарування часток квартири від 28 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а отже повинен бути визнаний недійсним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, встановленим договором або законом. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши у сукупності надані сторонами письмові докази, матеріали справи, суд вважає, що позивачка надала належні та допустимі докази, і довела обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved