Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду зі вищевказаним уточненим позовом та просила визнати недійсним договір переуступки прав часткової власності від 11.04.2005 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в сумі 13 000 доларів США, що становить 369 179,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що11.04.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на переуступку права сумісної власності на ј об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов договору про спільну діяльність позивачка зобов`язана виконувати всі умови договору до моменту реєстрації права власності на ј об`єкта нерухомості шляхом виділення даної частини в натурі та отримання прав власності. На момент підписання договору [PERSON] отримав від позивача 13 000 доларів США про переуступку договору. По теперішній час на даний об`єкт нею не отримано свідоцтво про право власності, оскільки [PERSON] відмовляється, щодо спільного з відповідачем договору. Представник позивачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. У відзиві на позовну заяву зазначає, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, так як вони є безпідставними та такими які не підлягають задоволенню, оскільки жодних підстав, які вказують на фіктивність правочину відсутні. Усі правовідносини на підставі договору переуступки прав сумісної власності у позивача виникли із третьою особою [PERSON] Крім цього вимоги, щодо стягнення 13 000 доларів САШ також є безпідставними, оскільки таких грошей від позивачки він не отримував та таких доказів суду також не надано. Також просив застосувати строки позовної давності, так як з часу підписання спірного договору пройшло чотирнадцять років. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 11 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір на переуступку права сумісної власності на ј об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов договору про спільну діяльність позивачка зобов`язана виконувати всі умови договору до моменту реєстрації права власності на ј об`єкта нерухомості шляхом виділення даної частини в натурі та отримання прав власності. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Разом з цим, позивачем пропущено встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк звернення до суду, перебіг якого почався 12.04.2008 року і про застосування якого заявлено відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене та відсутність обставин, з якими норми ст.ст.263, 264 ЦК України пов`язують зупинення чи переривання перебігу позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наведених підстав. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed