Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно їх спільної з відповідачем неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Мотивує вимоги позову тим, що 22.11.2011 року рішенням Перевальського районного суду Луганської області, шлюб зареєстрований 17.04.2010 року між нею та відповідачем було розірвано. Від шлюбу з відповідачем вони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу від відповідача немає матеріальної підтримки дитині, участі у вихованні дитини не бере, матеріально не забезпечував і не забезпечує. Вона дбає про доньку, надає матеріальне забезпечення, піклується про здоров`я дитини та ніколи не залишає поза своєю увагою духовний та моральний її розвиток. Оскільки відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а тому має бути позбавлений батьківських прав відносно доньки в судовому порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.03.20020 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.11.2020 року підготовче засідання закрито, призначено справу до розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй письмовій заяві просив проводити судовий розгляд без його участі. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що 22.11.2011 року рішенням Перевальського районного суду Луганської області, шлюб зареєстрований 17.04.2010 року між нею та відповідачем було розірвано. Від шлюбу з відповідачем вони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначила у позові позивачка, після розірвання шлюбу від відповідача немає матеріальної підтримки дитині, участі у вихованні дитини не бере, матеріально не забезпечував і не забезпечує. Вона разом з її теперішнім чоловіком дбає про доньку, надає матеріальне забезпечення, піклується про здоров`я дитини та ніколи не залишає поза своєю увагою духовний та моральний її розвиток. Оскільки відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а тому має бути позбавлений батьківських прав відносно доньки в судовому порядку. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві від 22.12.2020 року №102/02/35-8690, орган опіки та піклування дійшов висновку, що батько дитини свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання доньки, не прявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться її життям та здоров`ям, таким чином за доцільне позбавити його батьківських прав стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . З огляду на викладене, взявши до уваги надані докази, суд вважає встановленим, що відповідач самоусунувся від виконання свої батьківських обов`язків відносно своєї доньки. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved