Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними п.8.1 Додаткової угоди від 17 травня 2012 року, п.7.1 Додаткової угоди від 21 серпня 2013 року до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16 травня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством (Відкритим акціонерним товариством) «Універсал Банк» та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між Публічним акціонерним товариством (Відкритим акціонерним товариством) «Універсал Банк» та нею були укладені Додаткова угода від 17 травня 2012 року та Додаткової угоди від 21 серпня 2013 року до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16 травня 2008 року. Проте, пункт 8.1 Додаткової угоди від 17.12.2012 р. та п. 7.1. Додаткової угоди від 21.08.2013 року, якими передбачено що спори щодо вимог відповідача, які виникають при виконанні кредитного договору підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Вважає, що вказані положення обмежують її права на розгляд таких спорів в державних судових органах. За захистом свого права вона звернулась до суду. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні. Третя особа [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та не заперечували проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповіщав, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.05.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №047-2008-1537, відповідно до п.1.1.- 1.2. цього договору відповідач надав позивачу кредит у сумі 95 500 доларів США із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,45 % річних, строком на до 10.05.2028 року (а.с.23 т.1). 06 травня 2009 року між сторонами було укладено Додаткову угоду б/н до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16.05.2008 року (а.с.29-40 т. 1). 28 травня 2010 року між сторонами було укладено Додаткову угоду б/н до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16.05.2008 року (а.с.41-60 т. 1). 06 червня 2011 року між сторонами було укладено Додаткову угоду б/н до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16.05.2008 року (а.с.61-77 т. 1). 17 травня 2012 року між сторонами було укладено Додаткову угоду б/н до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16.05.2008 року (а.с.78 - 91 т. 1) 21 серпня 2013 року між сторонами було укладено Додаткову угоду б/н до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16.05.2008 року (а.с.92-107 т. 1) Відповідно до п.8.1. Додаткової угоди від 17 травня 2012 року, та аналогічного п. 7.1 Додаткової угоди від 21 серпня 2013 року до Кредитного договору №047-2008-1537 від 16.05.2008 року сторони погодили, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин; третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. До принципів на яких діє та утворюється третейський суд відноситься: законність; незалежність третейських суддів та підкорення їх тільки законові; рівності всіх учасників третейського розгляду перед законом і третейським судом; змагальності сторін, свободи в наданні ними третейському суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; обов'язковості для сторін рішень третейського суду; добровільності утворення третейського суду; добровільної згоди третейських суддів на їхнє призначення чи обрання у конкретній справі; всебічності, повноти та об'єктивності вирішення спорів (ст. 4 Закону України «Про Третейські суди»). Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про третейські суди», ст. 17 ЦПК України, в редакції чинній на час укладання оспорюваних правочинів, юридичні чи фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 12 цього Закону, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Разом з тим, Законом України від 03.02.2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набрав чинності 12.03.2011 року. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 р. у справі №1-рп/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. З, п. 9 ст. 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) встановлено, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абз. перший п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 р. за № З-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»). З метою забезпечення реалізації зазначених положень Кодексів,

Outcome: approved