Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивачка в позові вказує, що з відповідачем зареєстрували шлюб 20 вересня 1986 року в відділі ЗАГС Калинівського району Вінницької області, актовий запис № 152. За час шлюбу у них народилось двоє дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON] -[INFO] Спільне сімейне життя не склалося, через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сімї стали неможливими. Крім того, мають спір щодо спільного майна. Позивачка з відповідачем проживали в будинку по пров. Лермонтова в м.Калинівка Вінницької області, під № 7 з 1986 р. Зазначений будинок, 1962 року забудови, належить відповідачу на підставі договору дарування, посвідченого Калинівською державною нотаріальною конторою 13.06.1996 р. № 2508. З 1998 року окремо вели господарство і у кожного був окремий бюджет. Позивачка з 1995 року є приватним підприємцем, маючи зароблені кошти від підприємницької діяльності вкладала їх у добудову та поліпшення вказаного будинку. Вважає, що має право на визнання за нею права спільної власності на житловий будинок по пров. Лермонтова, 7 в м. Калинівка Вінницької області. За вказаних обставин звернулась в суд з даним позовом. Позивачка в судове засідання не зявилась, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, сторони зареєстрували шлюб 20 вересня 1986 року в відділі ЗАГС Калинівського району Вінницької області, актовий запис № 152. За час шлюбу у них народилось двоє дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON] -[INFO] Спільне сімейне життя не склалося, через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сімї стали неможливими. Не зважаючи на юридичну реєстрацію шлюбу не проживають однією сімєю з 1998 року, хоча жили в одному будинку, фактичні шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, сторони мають спір щодо спільного майна. [PERSON] та [PERSON] проживали в будинку по пров. Лермонтова в м.Калинівка Вінницької області, під № 7 з 1986 р. Зазначений будинок, 1962 року забудови, належить відповідачу на підставі договору дарування, посвідченого Калинівською державною нотаріальною конторою 13.06.1996 р. № 2508. З 1998 року окремо вели господарство і у кожного був окремий бюджет. Позивачка з 1995 року є приватним підприємцем, маючи зароблені кошти від підприємницької діяльності вкладала їх у добудову та поліпшення вказаного будинку. Так, за її рахунок було зроблено дах, стіни, підлогу, водопровід, опалення, утеплення стін та даху будинку, заміна котла, заміна вікон та дверей, капітальний ремонт всередині будинку, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилась. Згідно ст.62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою і (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved