Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просила суд визнати звільнення [PERSON] незаконним та поновити її на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України»; стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 24.06.2015 року по день винесення судового рішення; стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 3642,39 грн. як компенсацію за невикористану відпустку; моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 24.06.2015 року по день винесення судового рішення та компенсації за невикористану відпустку. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 01.08.2014 року [PERSON] прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» на посаду продавця продовольчих товарів сектору солодка та солона бакалія відділу продтоварів магазину м. Київ у порядку переведення з ТОВ «Адвентіс». 02.12.2014 року позивач була переведена на посаду продавця продовольчих виробів відділу ФРЕШ магазину м. Київ. Наказом № 2791 від 23.06.2015 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України позивач звільнена з 24.06.2015 року з посади продавця продовольчих виробів відділу ФРЕШ магазину м. Київ. Звільнення є незаконним, у зв'язку з тим, що позивач не надала згоди на звільнення. 22.06.2015 року до неї звернувся старший менеджер та повідомив, що керівництво Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» не задоволено роботою позивача, у зв'язку з чим відповідач спочатку вимагав написати [PERSON] пояснювальну записку, а потім повідомив, що позивача звільнено за ініціативою власника, проте вона має написати заяву про звільнення за угодою сторін. [PERSON] відмовилась від написання заяви про звільнення за згодою сторін та їй почали погрожувати звільненням з підстав передбачених п.п. 2,3,4 ст. 40 КЗпП України. Позивач написала заяву про звільнення, в якій зазначила, що її змусили до написання такої заяви, проте відділ кадрів відмовився від прийняття такої заяви. Відповідач ввів в оману позивача щодо її прав на роботу та наслідків їх порушення. Крім того, позивач є одинокою матір'ю та відповідно до ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів не допускається. Як вбачається з довідки про доходи від 01.07.2015 року заробітна плата позивача за останні два місяці становила 2040,00 грн. З 16.04.2009 року до 31.07.2014 року [PERSON] працювала в ТОВ «Адвентіс», правонаступником якого є відповідач та згідно довідки про доходи від 13.10.2014 року № 234 позивачу було нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3642,39 грн. Незаконними діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у спричиненні тяжкого психологічного шоку, в переживаннях з приводу незаконності дій та тверджень відповідача. Позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, пов'язаний з можливими проблемами, які можуть виникнути при наступному працевлаштуванні. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просила позов задовольнити в повному обсязі з підстав вказаних в заяві. Крім того позивачка пояснила, що наміру звільнятись в неї не було, а заява про звільнення за згодою сторін була написана нею під тиском з боку адміністрації. Директор їй пояснив, що якщо вона не напише зазначену заяву, вона залишиться на роботі деякий час, а потім їй влаштують умови при яких позивачку буде звільнення за порушення дисципліни або крадіжку. За час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, з боку адміністрації зауважень до її роботи не було. Просила позов задовольнити, крім того, просили суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2400,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених в письмових запереченнях від 21.08.2015 року, де зазначив, що позивач висловила бажання звільнитись з посади продавця продовольчих товарів сектору хлібобулочних виробів відділу ФРЕШ магазину в м. Києві, що викладено у власноруч написаній заяві. Дана заява була задоволена та позивач була звільнена 24.06.2015 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ № 279-к від 23.06.2015 року. Позивач не зверталась до правоохоронних органів з приводу вчинення щодо неї примусу зі сторони відповідача, [PERSON] не зверталась і до адміністрації підприємства про відкликання своєї заяви про звільнення. 24.06.2015 року відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача 1222,02 грн. компенсації за невикористані 22 дні щорічної відпустки за час роботи у ТОВ «Адвентіс» та 2396,24 грн. - компенсації за невикористані 33 дні щорічної відпустки за час роботи позивача у ТОВ «Група Рітейлу України», що підтверджується відомостями зарахування на картрахунок працівника № 2069 та № 2070 від 24.06.2015 року, крім того з позивачкою було проведено остаточний розрахунок при звільненні. Суд, заслухавши думку позивачки, її представника, представника відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] з 02.12.2014 року працювала продавцем продовольчих товарів сектору хлібобулочних виробів відділу ФРЕШ магазину м. Київ Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України». (а.с. 9) Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» №КЛ279-к від 23.06.2015 року позивачку звільнено за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 10) Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. У п. 1 ст. 36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Тому при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Згідно ч. 1 п.8 постанови пленуму Верховного Суду України від 6.11.92 № 9 «Про розгляд судами трудових спорів», при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника. Зміст домовленості про звільнення за угодою сторін у п.1 ст. 36 КЗпП також не визначено. За цією підставою може припинятись строковий трудовий договір до закінчення його строку чи трудовий договір, укладений на невизначений строк. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно до п.1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою. Під час розгляду справи, судом встановлено, що [PERSON] не мала бажання звільнитись з роботи, бажала працювати в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України». Рішення керівництва про її звільнення, було для неї несподіванкою. А заяву про звільнення за згодою сторін позивачка написала під тиском з боку роботодавця, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного впливу. Зазначене підтверджується копією заяви позивачки від 22.06.2015 року про те, що її змушують написати заяву на звільнення без пояснень, вказана заява засвідчена резолюцією менеджера підприємства [PERSON], що підтверджує передачу вказаної заяви до адміністрації відповідача. [PERSON] при наданні пояснень в суді в якості свідка, логічно пояснити наявність вказаної резолюції на заяві не зміг. Позивачка зазначила, що оригінал заяви вона здала у відділ кадрів, де при ній її знищили. Копію з даної заяви позивачка зняла перед вказаною передачею, за порадою свідка [PERSON] (а.с. 9) Крім того, факт відсутності згоди позивачки на звільнення із займаної посади підтверджується показами свідка [PERSON], який в суді зазначив, що працював з позивачкою разом з 2009 року по час її звільнення. [PERSON] йому скаржилась про те, що її змушують до написання заяви про звільнення за згодою сторін, однак він їй не повірив до того моменту поки його також звільнили при схожих обставинах, примусивши написати таку саму заяву. З пояснень свідка [PERSON] також вбачається, що позивачкою заява про звільнення за згодою сторін була написана, оскільки їй погрожували підставити та звільнити за порушення трудової дисципліни. Про зазначене свідку стало відомо із телефонної розмови з позивачкою, саме під час вказаних подій. Саме свідок [PERSON] порадила позивачці написати заяву про примус до звільнення та зняти з неї копію. За правилами ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Оскільки, судом встановлено, що позивачку звільнено без законної підстави за ініціативою відповідача, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України позивачку слід поновити на роботі та стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, задовольнивши позовні вимоги позивачки у вказаній частині. Згідно довідки про доходи [PERSON], виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України» від 08.11.2015 року (а.с. 74) середньомісячний заробіток позивачки становить 2040,00 грн., середньоденний заробіток - 102,00 грн. Отже з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.06.2015 року по 20.11.2015 року, тобто за 4 місяці та 20 робочих днів, який становить 10200,00 грн. ( 4 х 2040,00 + 20 х 102,00 = 10200,00) Не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь грошової суму в розмірі 3642,39 грн. як компенсації за невикористану відпустку відповідно до положень ст. 83 КЗпП України, згідно якої у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було здійснено виплату вказаної грошової суми, що підтверджується відомостями зарахувань на картрахунки працівників № 2069 від 24.06.2015 року організації ТОВ «Група Рітейлу України» коштів в розмірі 1222,02 грн. [PERSON] та № 2070 від 24.06.2015 року в розмірі 2396,24 грн. (а.с. 25-26), а також з виписки з карткового рахунку позивачки в ПАТ «УКРСОЦБАНК» ( а.с.63 ). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При розгляді справи судом встановлено, що позивачці діями Товариства з обмеженою відповідальністю «Група Рітейлу України», що виразились у незаконному звільненні та грубому порушенні її трудових прав, завдано моральну шкоду. Однак суд вважає розмір моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., що визначений позивачкою, завищеним. При визначені розміру завданої моральної шкоди суд враховує глибину душевних переживань [PERSON], ступінь порушення способу її життя, та

Outcome: partial