Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивачка в позові вказує, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 09.09.2006 року. Шлюб зареєстрували в виконкомі Дружненської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Від сумісного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 23.12.2010 року шлюб було розірвано в відділі ДРАЦС Калинівського районного управління юстиції Вінницької області за актовим записом №166. До травня 2016 року відповідач в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання сина, пересилаючи кошти поштовими переказами. Однак з червня 2016 року відповідач припинив приймати будь-яку участь в утриманні і вихованні дитини, лишен іноді телефонує. Дитина повністю перебуває на її утриманні. Домовитись про спільне утримання дитини не можуть. Відповідач матеріально забезпечений та має можливість утримувати сина до досягнення ним повноліття. Тому звертається до суду з даним позовом. В судове засідання позивачка не з'явилася, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання також не з'явився, згідно заяви, наявної в матеріалах справи, позовні вимоги визнає, просить справу розглянути за його відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.09.2006 року. Шлюб зареєстрували в виконкомі Дружненської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Від сумісного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 23.12.2010 року шлюб між сторонами було розірвано в відділі ДРАЦС Калинівського ра йонного управління юстиції Вінницької області за актовим записом №166. До травня 2016 року відповідач в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання сина, пересилаючи кошти поштовими переказами. Однак з червня 2016 року відповідач припинив приймати будь-яку участь в утриманні і вихованні дитини, лишен іноді телефонує. Дитина повністю перебуває на утриманні позивачки, що підтверджується довідкою Дружненської сільської ради Калинівського району Вінницької області №24 від 20.01.2017 року. Домовитись про спільне утримання дитини не можуть. Відповідач матеріально забезпечений та має можливість утримувати сина до досягнення ним повноліття. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, вимоги позивачки в частині стягнення аліментів є законними та підлягають до задоволення. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом судової справи, а у відповідності до ч.3 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом статті 84 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно- правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження витрат позивачки на правову допомогу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивачки про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial