Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що їй, [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 30.07.2008, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . На даний час в зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 03.09.2018 року - власник; [PERSON] , [INFO] з 27.10.1999 - мати; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації невідома - батько. Однак, її батько [PERSON] не проживає у житловому приміщенні більше 1 року (більше 10 років) без поважних причин, про що складено Акт про не проживання особи у житловому приміщенні від 12.02.2020. Батьки офіційно розлучилися 14.10.2009. У позові також зазначено, що відповідач не проживає у даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Натомість, вона потерпає від вимог кредиторів відповідача, які протягом тривалого часу вимагають сплати отриманих ним кредитів. Інформації про місцеперебування відповідача, будь-яких способів і засобів зв`язку з ним у позивачки не має. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Враховуючи зазначені вище обставини, позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2020, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Позарецька Світлана Михайлівна, у результаті автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначена для розгляду судової справи № 711/1314/20. Ухвалою суду від 19.02.2020 позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, заперечень щодо такого порядку розгляду справи сторони не надали. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі на підставі обґрунтування, що наведене у позовній заяві. Крім того, зазначила, що вона не може у повній мірі розпорядитися своїм майном (квартирою [ADDRESS] ), оскільки має намір відчужити дану квартиру, а реєстрація відповідача перешкоджає їй у реалізації цього права. Також вказала, що при подачі цього позову вона не сплачувала судовий збір, так як є особою з інвалідністю ІІ групи. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово у встановленому законом порядку. Про поважність причин неявки не повідомив. Відзив на позов не подано. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON] , який повідомлявся у встановленому законом порядку про час, дату і місце судового засідання та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову та проти такого порядку розгляду справи не заперечувала позивачка. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з позивачкою є сусідами з 2003 року. Як їй відомо, батьки позивачки розлучились і батько позивача припинив брати участь у вихованні дочки [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належить позивачці. [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2008-2009 року, будь-яких перешкод у користуванні даною квартирою йому ніхто не чинить, його речі у квартирі відсутні. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з позивачкою є сусідами з 2008 року. Відповідача вона не бачила з 2009 року, але причини його не проживання у спірній квартирі їй не відомі. Вона часто буває в гостях у позивачки вдома, але ні відповідача, ні його речей у квартирі не бачила. Заслухавши думку позивачки, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до договору дарування квартири від 30.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. і зареєстрованого у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.08.2008 за реєстраційним номером 23894665 (номер витягу 19940100). За відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 27.02.2020, - відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 02.02.1996. Також встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є рідним батьком позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.08.1997. Крім того, як зазначає позивачка [PERSON] - відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації більше десяти років. Даний факт також підтверджується актом про не проживання за місцем реєстрації від 12.02.2020, який засвідчено головою ОСББ «Нижня Горова, 44» та показаннями свідків, що допитані в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] без поважних причин повністю втратив зв`язок з помешканням, його речі у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги він не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачу у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, у тому числі припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивачки порушуються відповідачем, як членом її сім`ї, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачкою. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів у спростування обставин позову. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї позивачки, не проживає у квартирі [ADDRESS] , без поважних причин понад 10 (десять) років, його особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивачка, як власниця квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися житловим приміщенням. Отже, судом встановлено, що позивачка не може користуватися своїми правами щодо користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить їй відповідні перешкоди (позивачка сплачує комунальні послуги замість відповідача, утримує житло, не може оформити субсидію, відчужити майно). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 8 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивачка [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, оскільки вона являється особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 127392 від 03.10.2018, а тому з відповідача слід стягнути у дохід держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved