Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] через представника адвоката [PERSON]звернулася до суду із позовом, в якому зазначено, що позивачка працювала на різних посадах з 1980 року по 2003 рік в [PERSON] районному споживчому товаристві Запорізької області. У 1987 році позивачці відповідачем було надано для проживання житловий будинок за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11. За вказаною адресою позивачка зареєструвалася 03.06.1987 року, що підтверджується копією її паспорту. Право власності на вказаний житловий будинок належить відповідачу. Проживаючи за вказаною адресою, позивачка регулярно сплачувала рахунки за проживання, які направлялися їй відповідачем. Вказана обставина підтверджується копіями рахунків та квитанціями з банківських установ. У 2003 році позивачка припинила трудові відносини з відповідачем. Незважаючи на це, відповідач не заперечував проти проживання позивачки разом із сімєю у вказаному будинку. У звязку зі спливом строків позовної давності у відповідача не має підстав для вимог про виселення позивачки. Відповідно до ст.344 ЦК України позивачка вважає, що набула право власності на нерухоме майно будинок 11 провулок Некрасова в м.Пологи за набувальною давністю. У звязку із цим, просить визнати за [PERSON] право приватної власності на будинок, розташований за адресою: місто Пологи, провулок Некрасова, будинок 11. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримавши позов та виклавши мотиви його предявлення, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] районного споживчого товариства Запорізької області [PERSON] та адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивача, в тому числі на відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦК України, для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] міської ради [PERSON] позов не підтримав і заперечував проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав. За змістом ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України\~право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно розяснень, викладених в п.п. 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. За змістом ст.344 ЦК України\~при набувальній давності тягар доказування лягає саме на позивача. З огляду на положення вказаної статті Цивільного кодексу України та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є обєктивно чужою, володілець субєктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України можливе лише за наявності всіх необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки володілець за давністю є незаконним (безтитулярним) володільцем, про що зазначено в ч.1 ст.344 ЦК України\~(особа заволоділа чужим майном) і право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника, тому наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Володіння має бути добросовісним, володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто що ця річ належить іншій особі, а також обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Встановлено, що позивачка [PERSON] в період з 1980 року по 2003 рік перебувала у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] районним споживчим товариством Запорізької області, працюючи на різних посадах у вказаному товаристві. Позивачка не заперечувала, що саме у звязку із перебуванням її у трудових відносинах з відповідачем, вона у 1987 році з дозволу останнього посилилася у будинку за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11, який перебував на балансі відповідача, що підтверджується виданими відповідачем довідками (а.с.123, 135, 137,138). Позивачка зареєструвалася у вказаному будинку 03.06.1987 року, що підтверджується копією її паспорта громадянина України (а.с.3-5). При цьому, позивач та її представник стверджували, що позивачці був наданий для проживання весь будинок за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11, однак до суду не було надано ніяких доказів, які б підтверджували дану обставину. Представники відповідача заперечували проти вказаних тверджень і зазначали про те, що позивачці тимчасово була надана для проживання лише одна кімната в гуртожитку за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11. На підтвердження цього була надана постанова правління товариства від 22.05.1987 року №45 «Про надання кімнати в гуртожитку для молодих спеціалістів [PERSON] райпо» (а.с.75), якою було надано дозвіл на тимчасове надання кімнати в гуртожитку фактуровщіку ОТБ райпо [PERSON] Заперечуючи проти вказаного документу та посилаючись на ті обставини, що позивачка не знала про вказаний документ і була із ним ознайомлена під підпис, ні позивачка, ні її представник не надали до суду ніяких інших документів, на підставі яких відбулося вселення позивачки у вказаний будинок, вони навіть не змогли повідомити про такі документи. У вказаній постанові правління товариства від 22.05.1987 року №45 дійсно не зазначено адресу гуртожитку, в кімнату якого поселялася позивачка, що за твердженням представників відповідача було обумовлено тим, що на балансі відповідача перебувала лише одна будівля гуртожитку, яка розташовувалася саме за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11. Вказані твердження ні позивачкою, ні її представником не були спростовані. Посилання представника позивачки після ознайомлення з оригіналом вказаного документу на те, що у 1987 року таким способом друку його не можливо було виготовити, обєктивно не підтверджено, ніяких належних та допустимих доказів, які доводили б факт підробки цього документу, до суду надано не було. На підтвердження того, що вказана будівля була саме гуртожитком, представниками відповідача були надані інші постанови правління товариства про надання кімнат в гуртожитку для інших молодих спеціалістів (а.с.109-111). Згідно технічного паспорту на будівлю гуртожитку за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11, виготовленого станом на 30.08.2005 року [PERSON] ДКП «Імпульс» (а.с.70-72), дана будівля складається із чотирьох ізольованих житлових кімнат та трьох тамбурів. В судовому засіданні позивачка зазначала, що вона поселялася лише в одну кімнату вказаного будинку, в інших кімнатах проживали інші мешканці, при цьому на плані будівлі в технічному паспорті нею було показано в яку саме кімнату вона вселилася, це була кімната під №3. В подальшому інші мешканці будинку поступово виїздили і вона стала користуватися всім будинком, однак для проживання використовувала лише дві кімнати під №№ 3 та 4, проти чого, за її твердженням, не заперечував відповідач. Однак, з наданих до суду копій документів вбачається, що між позивачкою та відповідачем виникали спірні правовідносини з приводу проживання позивачки в будинку за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11. Так, відповідачем позивачці неодноразово в період з 2000 по 2015 роки направлялися листи щодо вирішення питання її проживання у вказаному будинку, отримання яких позивачкою частково підтверджується копіями поштових повідомлень (а.с.49, 50, 76-85), а позивачка зверталася до відповідача з питання приватизації вказаного помешкання, на що отримала відмову. Спірні питання проживання позивачки у вказаному будинку були також предметом судового розгляду між позивачкою та відповідачем (а.с.36-38). Позивачкою на користь відповідача здійснювалася оплата за надані комунальні послуги за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11, а саме оплата за електроенергію, на підставі виставлених останнім рахунків (л.д.39-48). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.12.2005 року, виданого [PERSON] міською радою, будівля гуртожитку за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11, належить на праві колективної власності відповідачу (а.с.73), в цей же день було проведено реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за відповідачем, що підтверджується відповідним витягом (а.с.74). Підставою для видачі вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно було рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 17.11.2005 року №1770 «Про видачу свідоцтва про право власності на будівлю гуртожитку, розташовану в м.Пологи пров.Некрасова, 11, на [PERSON] районне споживче товариство», яке в свою чергу було прийняте на підставі звернення відповідача та довідки про перебування на його балансі гуртожитку, розташованого в м.Пологи пров.Некрасова, 11. Посилання представника позивачки на незаконність оформлення за відповідачем права власності будівлю за адресою: м.Пологи, пров.Некрасова, 11, та надання їй статусу гуртожитку не може бути прийняте судом до уваги, оскільки зазначене не є предметом розгляду даної справи, і право власності відповідача до теперішнього часу ніким не оспорювалося і не скасоване, а позов у даній справі був предявлений саме до відповідача як до власника спірного будинку. З огляду на вказані обставини позивачка та її представник вважають, що позивачка набула право власності на цей будинок за набувальною давністю. Проте зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього. Позивачка знала, що користуватися спірним майном вона почала з дозволу відповідача як власника у звязку із перебуванням із ним у трудових відносинах, тобто за волею власника майна, тому добросовісність на вказаний позивачем як початковий момент заволодіння зазначеним будинком була відсутня. Продовжуючи користуватися вказаним будинком вона достовірно знала про його належність на праві власності відповідачу і підтримувала із ним певні правовідносини, в тому числі здійснювала оплату за надані комунальні послуги за виставленими відповідачем рахунками. Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст.344 ЦК України, то суд не вбачає підстав для задоволення предявленого позову та визнання за позивачкою права власності на спірне майно за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed