Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «ЖЕО № 35», в якому просить: стягнути з комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 35» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 28098 грн. 19 коп., яка складається з заборгованості по заробітній платі в розмірі 14276 грн. 59 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 8821 грн. 60 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 гривень з урахуванням всіх податків з доходів фізичних осіб. Уточнивши позов, просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 10 від 27 лютого 2015 року, виданий комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація №35» «Про скасування наказу №280 від 30 грудня 2014 року»; стягнути з комунального підприємства «Житлово-експлуатаційної організації №35» на користь [PERSON] заборгованість по невиплаченій в день звільнення заробітній платі за грудень 2014 року та січень 2015 року в сумі 14276 грн. 59 коп.( без урахування обовязкових платежів та внесків), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2015 року по1 вересня 2015 року в сумі 50037,00 грн. (без урахування обовязкових платежів та внесків), та компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 гривень. В обґрунтування уточненого позову навела наступне. У квітні 2015 року вона, [PERSON], звернулась до суду з позовом до КП «ЖЕО № 35» про стягнення невиплаченої при звільнені заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки, а також моральної шкоди. При розгляді справи із заперечень відповідача їй стало відомо про існування наказу №10 від 27 лютого 2015 року, яким скасовано наказ № 280 від 30 грудня 2014 року, яким була призначена винагорода за результатами роботи за рік. У звязку із даними обставинами, виникла необхідність уточнити позовні вимоги, тому відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України, користується своїм правом на збільшення позовних вимог. Відповідно наказу директора КП «ЖЕО №35» № 280 від 30 грудня 2014 року, їй була призначена та нарахована винагорода за результатами роботи за рік у розмірі із застосуванням коефіцієнту 2,0. Як убачається з інформаційної довідки, наданої КП «ЖЕО №35», у грудні 2014 року, їй була нарахована річна премія у розмірі 15070,23 грн. Крім того, у грудні 2014 року їй були нараховані оплата по окладу - 4336,96 грн., відрядження 611,92 грн., індексація 210,17 грн., добові 60 грн., що разом складає 20289,28 грн. за відрахуванням обовязкових платежів становить - 16491,09 грн. У січні 2015 року їй, позивачці, нараховано до виплати: оплату по окладу 3087,5 грн., індексація 167,84 грн., компенсація за невикористану відпустку 9233,72 грн., вихідна допомога- 7003,63 грн., всього 19492,69 грн., за відрахуванням утримань складає 15492,07 грн. Згідно наказу № 3 від 21 січня 2015 року вона, позивачка, була звільнена з роботи, по скороченню штатів згідно п.1 ст.40 КЗпП України. На день звільнення їй не були виплачені належні суми, а саме: заробітна плата за грудень місяць 2014 року в сумі 16491,09 грн; заробітна плата за січень в сумі 15492,07 грн. Відповідно до вимог\~\~ст. 47 КЗпП України, власник чи уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки,\~\~зазначені ст.116 КЗпП України;\~\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.\~ Як убачається з інформаційної довідки, наданої відповідачем, розрахунок належних їй, позивачці, до виплати сум було проведено із порушенням вимог законодавства, а саме ст. 116 КЗпП України. Вважає, що при звільнені до виплати їй належало загалом 31983,16 грн. Після неодноразових письмових звернень, 30 січня 2015 року було виплачено 4175,24 грн., 24 лютого 2015 року 2466,91 грн., 27 лютого 2015 року - 10719,46 грн., та 19 березня 2015 року - 343,96 грн. Виплата була проведена не в повному обсязі, несвоєчасно, оскільки на час звільнення їй було нараховано та призначено до виплати за грудень 2014 року січень 2015 року 31983,16 грн. З відповіді на її письмове звернення від 19 березня 2015 року щодо невиплати при звільненні усіх належних сум за вих. № 2614 від 24 березня 2015 року, їй стало відомо про існування наказу. Лише 1 квітня 2015 року за її заявою, їй було видано копію наказу № 10 від 27 лютого 2015 року «про скасування наказу № 280 від 30 грудня 2014 року». Вважає даний наказ незаконним та таким, що прийнятий із грубим порушенням вимог трудового законодавства та не має жодного відношення до нарахованих їй сум заробітної плати, які відповідності до вимог КЗпП повинні були виплачені 22 січня 2015 року. Вважає, що наказ № 280 від 30 грудня 2014 року, виданий повноважним директором КП «ЖЕО №35» [PERSON], яким призначена та нарахована винагорода за результатами роботи за 2014 рік усім працівникам КП «ЖЕО №35» пропорційно до відпрацьованого стажу та з урахуванням коефіцієнту з фонду матеріального заохочення, є законним. На час її, позиваці, звільнення цей наказ не скасований та не визнаний в установленому законом порядку недійсним. Вважає, що у керівництва підприємства на час її звільнення, а саме 21 січня 2015 року не було правових підстав для невиплати нарахованих сум заробітної плати за грудень 2014 року - січень 2015 року. Відповідно до частини другої ст.7 Закону України «Про колективні договори», у колективному договорі встановлені взаємні зобовязання сторін, щодо регулювання трудових відносин, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат, до яких відносяться і виплата премій. Також відповідно законодавства, на підприємстві розроблено «Положення про порядок розподілу винагороди між працівниками підприємства з урахуванням результатів праці кожного конкретного працівника, тривалості його безперервного стажу на даному підприємстві та інших показників, що визначають особистий внесок кожного у кінцевий результат роботи підприємства». Відповідно до Додатку № 25 до колективного договору пунктом 25 «Положення про порядок і умови виплати винагороди за результатами роботи за рік» пунктом 2 передбачено, що винагорода виплачується у повному обсязі працівникам, які працювали на підприємстві повний календарний рік. За Розділом ІІ «Положення» передбачено, що винагорода за результатами роботи за рік виплачується за рахунок прибутку, що видається у розпорядженні підприємства або в межах коштів, що передбачені на ці цілі в межах кошторису використання фонду споживання. Вважає що діючий протягом 2014 року керівник КП «ЖЕО №35» директор [PERSON] видала наказ про призначення винагороди за результатами роботи за 2014 рік, керівником якого вона була протягом цього року. Наполягає, що скасовуючи даний наказ директор [PERSON], не мотивувала та не навела законні обґрунтування свого рішення. Посилання на те, що наказ № 280 від 30 грудня 2014 року не відповідає «Положенню про порядок та умови виплати винагороди за результатами роботи за рік», вважає не підтвердженими та голослівними. Однією з основних умов нарахування таких премій, як правило, є позитивні підсумки фінансово-господарської діяльності підприємства. Так як підприємство за підсумками роботи господарської діяльності за рік, отримало прибуток, після сплати відповідних податків мало право на законних підставах створити фонд матеріального заохочення, з якого і повинні були здійсненні виплати річної премії, яка є складовою частиною заробітної плати, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці». Прибуток підприємства підтверджується фінансовими звітами: баланс та форма 2. Виплата нарахованої премії, повинна проводиться разом із виплатою заробітної плати. 30 січня 2015 року роботодавець відповідно довідки про заробітну плату здійснив виплати без врахування річної премії, стверджуючи, що річна премія не є заробітною платою та скасував наказ №280 від 30 листопада 2014р. на призначення даної премії, наказом №10 від 27.02.2015р., не маючи на це жодних законних підстав. Вважає, що [PERSON], будучи керівником КП «ЖЕО №35» з 22 січня 2015 року, не мала законних прав скасовувати накази минулого періоду, підписані діючим на той час директором [PERSON] Зазначає, що в наказі №10 від 27 лютого 2015р. не вказано жодного доказу та законної підстави для скасування законного та діючого наказу №280, тим самим порушуючи права робітника підприємства. Згідно ст. 127 КЗпП, норм та підстав, які б підпадали під дану статтю та підтверджували законність наказу № 10 від 27 лютого 2015 року, керівником не зазначено. Утримання із заробітної плати неправильно обчисленої суми проводиться на підставі наказу керівника, який, згідно зі ст. 127 КЗпП України, повинен був бути виданий, не пізніше одного місяця з дня закінчення виплати неправильно обчисленої суми. Наказ №10 від 27 лютого 2015р. вважає незаконним та таким, що не має до неї жодного відношення, у звязку з тим, що повний розрахунок та закінчення усіх фінансових відносин згідно законодавства, повинно було здійснено ще місяць тому, в день її звільнення 21.01.2015р., до видачі спірного наказу. Зазначає, що накази по підприємству можуть розповсюджуватися лише на працівників цього підприємства. З 22 січня 2015 року вона, позивачка, не являлась працівником КП «ЖЕО № 35», тому наказ № 10 від 27 лютого 2015 року не міг бути на неї розповсюджений у звязку із закінченням його дії в часі. Вважає, що утримання з належних їй до виплат сум, здійснено із порушенням вимог законодавства, та КП «ЖЕО №35», в особі керівника [PERSON], незаконно утримало з її заробітної плати: річну премію в сумі 15070,23 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1443,3 грн.; вихідну допомогу в сумі 1540,26 грн., так як нарахування цих виплат здійснювались з середнього заробітку, з урахуванням річної премії. Всього перерахунок складає 18053,79 грн., з відрахуванням цільових внесків перерахунок складає 14276,59 грн. Наполягає, що ця сума їй не була виплачена своєчасно при звільненні, тому стала предметом спору, який виник між нею та підприємством. Це підтверджується відповідями директора підприємства на її звернення тосовно неотриманої заробітної плати в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності\~спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіхсум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Вввжає, що аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому\~працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідач досі не розрахувався з нею, позивачкою, та не виплатив усі суми заробітку, які були їй нараховані на час звільнення. Про існування спірного наказу № 10 від 27 лютого 2015 року «Про скасування наказу №280 від 30 грудня 2014 року», дізналась лише 1 квітня 2015 року при отриманні його копії згідно її письмового звернення, тому вважає, що жодним чином, будь які строки звернення до суду за захистом порушених прав нею не порушено. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В аспекті надання офіційного тлумачення положенням ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку із ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці»,\~\~Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня\~2013 року № 9-рп/2013 розяснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Вважає, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки\~розрахунку при звільненні, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з\~ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Зазначає, що невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, а саме, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Підставою відповідальності власника (підприємства) , є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред'являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов'язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник зобов'язаний виплатити працівникові середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, працівникові провадиться відшкодування за період затримки розрахунку, розмір якого визначає суд. Наполягає, що відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України, оскільки не провів повний розрахунок із нею в день звільнення. Середньоденний заробіток її, позивача, складає 333 грн. 58 коп., визначений згідно з «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 2 цього Порядку,\~середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи,\~\~що передують події,\~\~з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 цього Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані,\~\~протягом двох місяців,\~\~робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Зазначає, що розмір середньоденної заробітної плати, яка передувала її звільненню становить 333,58 грн. Згідно з абзацом пятим пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з дня наступного після звільнення, тобто з 22 січня 2015 року по 01 вересня 2015 року складає 50037,00 грн. з розрахунку: 150 робочих днів помножити на середньоденну заробітну плату, яка складає 333,58 грн. Таким чином, з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, у звязку із тим, що час ухвалення судового рішення позивачу невідомий, просит суд стягнути середній заробіток по час ухвалення судового рішення. Вважає, що у звязку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення її прав, їй завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 ЦК України та відповідно до статті 237-1 КЗпП України. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя.\~ Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Зазначає, що з вини КП «Житлово-експлуатаційної організації №35» порушені гарантовані Конституцією України та законодавством про працю, її право\~\~на оплату праці, що привело її до\~\~душевних страждань, так як заробітна\~\~плата являлась джерелом її існування. Була вимушена долучати додаткові зусилля\~\~для організації\~\~свого життя та членів сімї. Відсутність засобів для\~\~проживання\~\~та задоволення своїх щоденних потреб, причиняло їй моральні\~\~страждання, а відповідачем не приймалися ніякі заходи для припинення таких страждань, а навпаки керівник відповідач постійно її принижувала нехтувала її законними правами,\~\~ дозволяла собі\~в часи прийому покидати робочий кабінет, закриваючи перед нею, позивачкою двері\~та посміхалася коли позивачка нервувала. Всі\~хвилювання її, позивачки, призводили до щоденного нервового зриву, головному болю, безпорадності перед свавіллям керівництва відповідача. Нехтування відповідачем\~її законних прав на виплату заробітної\~плати, незаконність дій\~відповідача\~щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці позивачки, в день її звільнення. Використання відповідачем свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій, які вона дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення своїх\~власних потреб. Наведені обставини значно підсилюють психологічне розчарування щодо можливості відновлення її прав, через такі дії відповідача.\~З моменту виникнення такого протиправного ставлення\~перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених прав, та будучі на сьогодні безробітною, вимушена за захистом та відновленням своїх прав постійно їздити за межі місця свого проживання. Завдану відповідачем моральну шкоду оцінює у розмірі 5000 грн. В ході розгляду справи у якості третьої особи без самостійних вимог з боку відповідача залучена директор КП «ЖЕО № 35» [PERSON] У судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі, підтвердивши зміст позовної заяви. Крім того, надала суду письмові пояснення на заперечення відповідача, згідно яких не згодна з думкою відповідача що нею було змінено предмет та підставу позову, з огляду на наступне. Предметом її позовних вимог було захист порушених прав при звільненні. Лише при розгляді справи із заперечень відповідача їй стало відомо про існування наказу №10 від 27 лютого 2015 року, яким скасовано наказ № 280 від 30 грудня 2014 року. Тому вимушена була збільшити розмір позовних вимог, включивши вимогу про скасування незаконного наказу. Про існування наказу її не було ознайомлено, його копію не отримувала. Вважає, що нею жодним чином не було змінено предмета та підстав позовних вимог, а дотримані вимоги ч.2 ст.31 ЦПК України щодо права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог протягом усього часу розгляду справи. Посилання відповідача в запереченнях, що невиплата премії за результатами роботи за рік у день звільнення 21 січня 2015 року була правомірною у зв'язку із скасуванням наказу про її призначення наказом від 27 лютого 2015 року, не відповідає вимогам ст.47 КЗпП України. Вважає, що при прийнятті наказу № 280 від 30 грудня 2014 року директор КП «ЖЕО №35» діяла у межах своїх повноважень та у відповідності до вимог трудового законодавства, Статуту підприємства та Колективного договору. На час її звільнення 21 січня 2015 року, наказ був чинним, дійсним на підставі нього нарахована премія та призначена до виплати. Вважає, що посилання відповідача, що наказ скасовано за результатами проведеної перевірки не можна взяти до уваги, оскільки спірний наказ № 10 від 27 лютого 2015 року не містить жодних мотивів та обґрунтувань. Утримання із заробітної плати неправильно обчисленої суми, проводиться на підставі наказу керівника, який згідно зі ст. 127 КЗпП України, повинен бути виданий не пізніше одного місяця з дня закінчення виплати неправильно обчисленої суми. Однак спірний наказ № 10 від 27 лютого 2015 року було прийнято майже через два місяці. Крім того, вона, позивачка, не погоджується з законністю наказу №10 від 27.02.2015 року, так як відповідач при обгрунтуванні законності наказу посилається на показники фінансового стану підприємства, але при цьому не надав жодних доказів згідно норм чинного законодавства і колективного договору. Відповідно фінансових показників дебіторська заборгованість підприємства більше ніж кредиторська заборгованість і заборгованість до бюджету разом. Тому не можна вважати, що фінансовий стан підприємства не давав підстав для нарахування річної винагороди, яка за умовами колективного договору (розділ 4) здійснюються за рахунок прибутку, що залишається в розпорядженні підприємства, що підтверджується довідкою перевірки від 27.02.2015 року, згідно якої за результатами роботи підприємства згідно звіту про фінансові результати та форми 2 встановлено, що підприємство отримало прибуток, та створило фонд матеріального заохочення з розподілом коштів в обсязі 772,8 тис. грн. Вважає, що взагалі фінансовий стан підприємства не може впливати на нарахування річної винагороди, так, як підставою для цього є дані бухгалтерського обліку та статистичної звітності. Довідкою про перевірку підтверджується , що колективним договором підприємства п.4.41 передбачена винагорода за результатами роботи за рік за рахунок прибутку, цо залишається в розпорядженні підприємства, а додатком №25 «Положення про порядок і умови виплати винагороди за результатами роботи за рік»до договору передбачено право, розміри та порядок виплати винагороди, а відповідно п.7.2. Статуту підприємства директор має право встановлювати працівникам премії, винагороди. Саме тому і був на підприємстві створений наказ №280 від 30.12.2014 року, так як це був обовязок директора підприємства перед працівниками (п. 3.2 статут підприємства). Так як в своїй роботі по організації оплати праці підприємство керується Законом України «Про оплату праці» та самостійно встановлює у колективному договорі умови оплати праці, розміри преміювання, та інші виплати, а колективний договір розроблений у відповідності до Закону України «Про колективні договори і угоди» та прийнятий працівниками і погоджений профспілковим комітетом підприємства. Приймати такі неправомірні рішення самостійно, які порушують ст.ст. 22, 25 зазначеного закону, погіршують оплату праці згідно умов колективного договору не маючі на це обгрунтованих підстав, директор підприємства не мала права. Вважає, що спочатку директору потрібно було внести зміни до колективного договору, та погодити ці зміни з працівниками та профспілковим комітетом, що передбачено Статутом підприємства п. 4.7. Докази про внесені зміни до колективного договору відповідачем не надаються та не підтверджуються довідкою перевірки. Вважає, що зазначений наказ не можна вважати законним ще й тому, що в ньому відсутні та не вказані обґрунтовані підстави для його створення, директор не посилається на законодавчі документи та нормативні акти, а невідповідність наказу №280 від 30.12.2014 року обґрунтованими доказами відповідачем не підтверджується. Не ознайомлена з зазначеним наказом особисто протягом трьох днів, як це передбачено законодавством, наказ не погоджений профспілковим комітетом, як це передбачено умовами колективного договору. Тому, вважає, що наказ №10 від 27.02.2015 року повністю суперечить нормам чинного законодавства, колективному договору та Статуту підприємства. На свої звернення до підприємства отримувала поштою конверти з чистими аркушами. В судовому зхсіданні представник позивачки позов підтримав повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав повністю та підтвердив зміст письмових заперечень. Також відповідач подав письмові заперечення (а.с.41), відповідно до яких вважає позов необгрунтованим та безпідставним зважаючи на наступне. Зазначає, шо у позові позивач зазначає про порушення КП «ЖЕО №35» строків виплати заробітної плати (сум належних до виплат), зазначається про звільнення з посади начальника групи інженерів КП «ЖЕО №35» 21 січня 2014 року. У цей день працівнику має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати. Про порушення свого права позивач дізнався саме 21.01.2015р. Вважає, що відповідно до ст. 233 КЗпП України, останнім строком, коли позивач мала право звернутись до суду за захистом свого порушеного права, є 21.04.2015р. Позивачем зазначається про невиплату сум річної премії у розмірі 15070,23 грн. Проте, виплата зазначеної винагороди, що була призначена наказом №280 від 30.12.2014р., була скасована наказом №10 від 27.02.2015р., а отже і підстави для виплати винагороди за результатами роботи за рік наразі відсутні. Стосовно стягнення моральної шкоди, вважає, що на підтвердження моральної шкоди позивач не надав жодних доказів. Вважає, що КП «ЖЕО №35» не здійснювало порушення прав працівника при звільненні та жодним чином не завдавало йому моральних збитків, оскільки діяло в межах норм закону. Додатково відповідач подав письмові заперечення на уточнену позовну заяву(а.с.80-83), відповідно до яких вважає, що з уточненого позову вбачається, що позивачем змінено позовні вимоги. Відтак, в уточненому позові позивач, крім заявлених раніше вимог, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №10 від 27 лютого 2015р. Також, одночасно із цим позивач змінила і обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги. Позивачем здійснюється посилання на інші, ніж зазначені в первинній позовній заяві, норми матеріального права, змінюються розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, в первинній позовній заяві, позивач зазначає, що її середньоденний заробіток складає 267,48 грн., а в уточненій зазначається про середньоденний заробіток у розмірі 333,58 грн. Тому, вважає, що позивачем фактично подано нову позовну заяву. Вважає, що позивачем змінено предмет та підставу позову після початку розгляду справи по суті. Предметом позову спочатку було стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Предметом уточненого позову є визнання наказу незаконним та його скасування, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивач не подав. Щодо стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати в розмірі 14276,59 грн., то вказану суму позивач розрахував, вказуючи на невиплату їй суми річної премії у розмірі 15070,23 грн. Проте, виплата винагороди за результатами роботи за рік, що була призначена наказом №280 від 30.12.2014р. була скасована наказом №10 від 27.02.2015р., а отже і підстави для виплати винагороди за результатами роботи за рік наразі відсутні. Вважає, що оскільки позивач змінила предмет позову після початку розгляду справи по суті, то вимога про визнання незаконним та скасування наказу №10 від 27 лютого 2015р. не може бути задоволена. Стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, вважає, що до встановлення в судовому порядку наявності заборгованості по виплаті належних працівникові сум, зазначена вимога не підлягає задоволенню. За даними КП «ЖЕО №35» розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 267,49 грн., а не 333,58 грн., оскільки жодного підтвердження зазначеної суми позивачем не надано. Щодо виплати позивачу розміру моральної шкоди, вважає, що на підтвердження моральної шкоди позивач жодних доказів не надав. Щодо законності наказу №10 від 27.02.2015р. Відповідно до Статуту КП «ЖЕО №35» засновником підприємства є Криворізька міська рада (п.1.1. Статуту). Відповідно до п.1.2. Статуту підприємство у своїй діяльності підпорядковане та підзвітне УЖКГ виконкому міськради. Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради №159 від 26.01.2011р. правонаступником УЖКГ визнано Управління благоустрою та житлової політики Виконавчого комітету Криворізької міської ради (далі - УБЖП). Відповідно до п.8.3. Статуту ревізія та перевірки підприємства контролюючими органами, в т.ч. органами Власника, здійснюється відповідно до діючого законодавства. Так, в період з 23.02.2015р. по 27.02.2015р. УБЖП було проведено перевірку окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «ЖЕО №35» за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. За наслідками перевірки УБЖП було надано Довідку від 27.02.2015р. Перевіркою встановлено, що загальна сума заборгованості до бюджету станом на 01.01.2015р. за даними бухгалтерського обліку становить 1624,6 тис.грн. Перевіркою встановлено, що станом на 01.01.2015р. по КП «ЖЕО №35» обліковується дебіторська заборгованість - 22487,8 тис.грн., кредиторська заборгованість - 15501,4 тис.грн. Зазначені показники об'єктивно відображають фінансовий стан підприємства. Перевіркою встановлено, що при винесенні наказу підприємством порушено вимоги п.2 р. II Постанови КМУ «Про затвердження порядку про обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. №100, що призвело до завищення нарахованої винагороди у сумі 6141,48 грн. Крім цього, перевіркою встановлено численні порушення інших норм, зокрема норм Колективного договору при винесенні наказу №280 від 30.12.2014р. Зокрема, встановлено факти нарахування винагороди працівникам, які не працювали в минулому році, нарахування винагороди директору підприємства у розмірі, що перевищує граничний розмір, передбачений умовами контракту, виплата винагороди працівникам, що знаходились у декретній відпустці. Крім того, спеціалістом УБЖП наголошено на тому, що залишок коштів на розрахункових рахунках підприємства, зокрема на розрахунковому рахунку ПАТ КФ КБ «ПриватБанк» станом на 01.12.2014р. складав (-49094,74 грн.), станом на 01.01.2015р. (-137048,52 грн.); на розрахунковому рахунку ПАТ «Укрсоцбанк» станом на 01.12.2014 р. (-7147,49 грн.), станом на 01.01.2015р. залишок коштів відсутній. Зазначені вище обставини були відображені у Висновку до Довідки від 27.02.2015р. Зважаючи на викладене, директором [PERSON] було прийнято рішення про необхідність скасування наказу №280 від 30.12.2014р. Так, 27.02.2015р., відразу після отримання Довідки про перевірку, директором було підписано наказ №10 від 27.02.2015р. Після прийняття зазначеного наказу, останній був направлений позивачу рекомендованим листом з описом вкладення, та повідомленням про вручення. Тому, вважає наказ №10 від 27.02.2015р. обгрунтованим, та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства. Третя особа у судове не прибула, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: трудова книжка (а.с.10-14), наказ (а.с.15,16), інформаційна довідка (а.с.17), повідомлення (а.с.18,19), Положення (а.с.20-22), повідомлення (а.с.24), наказ (а.с.42), інформація про заробітну плату (а.с.45, 45 зв.), заява (а.с.46,47,48,49), повідомлення (а.с.50), 4 конветри та чисті аркуші, довідка (а.с.84-95), Статут (а.с.96-104), акт (а.с.105-106, 107-108), довідки (а.с.127,128). Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні наступні докази: трудова книжка (а.с.10-14), наказ (а.с.15,16), інформаційна довідка (а.с.17), повідомлення (а.с.18,19), Положення (а.с.20-22), повідомлення (а.с.24), наказ (а.с.42), інформація про заробітну плату (а.с.45), Статут (а.с.96-104), акт (а.с.105-106, 107-108), довідки (а.с.127,128) є належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про трудові відносини між позивачкою та відповідачем, звільнення позивачки, нарахування їй заробітної плати. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає, що досліджені у судовому засіданні наступні докази: заява (а.с.46, 47, 48, 49), повідомлення (а.с.50), чотири конверти та чисті аркуші, довідка (а.с.84-95) містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про невиплату заробітної плати, звернення позивачки з приводу невиплати заробітної плати, а тому є належними. Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих, достовірних, взаємоповязаних між собою у сукупності доказів, встановлені наступні факти та обставини. Позивачка [PERSON] працювала на підприємстві відповідача з 1990 року та 21 січня 2015 року згідно наказу № 3 від 21 січня 2015 року була звільнена з КП «ЖЕО № 35» з посади начальника групи інженерів, у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.10-14), наказом (а.с.42). Відповідно наказу, виданого директором КП «ЖЕО №35» [PERSON], № 280 від 30 грудня 2014 року, позивачці була призначена та нарахована винагорода за результатами роботи за рік у розмірі 15070,23 грн., із застосуванням коефіцієнту 2,0, що вбачається з наказу (а.с.15), інформаційної довідки (а.с.17). Крім того, у грудні 2014 року позивачці були нараховані: оплата по окладу - 4336,96 грн., відрядження 611,92 грн., індексація 210,17 грн., добові 60 грн. Всього нараховано 20289,28 грн., а за відрахуванням утримань до виплати - 16491,09 грн., що вбачається з інформаційної довідки (а.с.17). У січні 2015 року позивачці нараховано до виплати: оплата по окладу 3087,5 грн., індексація 167,84 грн., компенсація за невикористану відпустку 9233,72 грн., вихідна допомога - 7003,63 грн., всього 19492,69 грн., а за відрахуванням утримань до виплати 15492,07 грн., що вбачається з інформаційної довідки (а.с.17). На день звільнення позивачці не були виплачені суми, а саме: заробітна плата за грудень місяць 2014 року в сумі 16491,09 грн; заробітна плата за січень в сумі 15492,07 грн., а загалом 31983,16 грн. Позивачці відповідачем було виплачено: 30 січня 2015 року - 4175,24 грн., 24 лютого 2015 року 2466,91 грн., 27 лютого 2015 року - 10719,46 грн., 19 березня 2015 року - 343,96 грн., а загалом виплачено 17705,57 грн., що вбачається з інформаційної довідки (а.с.17). Наказом, виданим директором КП «ЖЕО №35» [PERSON], № 10 від 27 лютого 2015 року було скасувано наказ № 280 від 30 грудня 2014 року «про призначення винагороди за результатами роботи за рік», що вбачається з наказу (а.с.16). Позивачка 20 січня 2015 року, 30 березня 2015 року, 19 березня 2015 року, 25 березня 2015 року у звязку з невиплатою заробітної плати зверталася до КП «ЖЕО №35» а також до Саксаганського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області. У відповідь на свої звернення до підприємства отримувала поштою чисті аркуші паперу. Встановленим судом фактам та обставинам відповідають такі правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про заробітну плату». Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Відповідно до «Положення про порядок і умови виплати винагороди за результатами роботи за рік», яке є Додатком № 25 до колективного договору, розділом 1 пунктом 2 передбачено, що винагорода виплачується у повному обсязі працівникам, які працювали на підприємстві повний календарний рік. Розділом ІІ пунктом 1 цього «Положення» передбачено, що винагорода за результатами роботи за рік виплачується за рахунок прибутку, що видається у розпорядженні підприємства або в межах коштів, що передбачені на ці цілі в межах кошторису використання фонду споживання. Розділом ІІ пунктом 2 «Положення» передбачено, що розмір винагороди за загальними результатми роботи за рік визначається залежно від безперервного стажу роботи на цьому підприємстві. Розділом ІІ пунктом 4 «Положення» передбачено, залежно від стажу встановлюються коефіцієнти для обчислення винагороди, зокрема, при стажу роботи понад 10 років 2,0. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про колективні договори і угоди», забороняється будь-яке втручання, яке може обмежити законні права працівників та їх представників або заборонити їх здійснення, з боку органів представницької і виконавчої влади та господарського управління, політичних партій, роботодавців при укладенні та виконанні колективних договорів, угод. Відповідно до пункту 4.3. Статуту КП «ЖЕО №35», директор самостійно вирішує питання діяльності підприємства , зокрема, видає накази. Відповідно до пункту 7.2. Статуту КП «ЖЕО №35», директор підприємства обирає форми і системи оплати праці, зокрема, встановлює працівникам премії, винагороди, на умовах, передбачених колективним договором та діючим законодавством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про заробітну плату», до структури заробітної плати відноситься, зокрема, винагорода за підсумками роботи за рік. Позивачка відпрацювал на підприємстві відповідача понад 10 років, в тому числі повний 2014 рік. Тому їй обґрунтовано, відповідно з «Положенням», наказом по підприємству № 280 від 30 грудня 2014 року нарахована винагорода за результатами роботи за 2014 рік, яка є складовою частиною заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відповідно до ч.2 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що відрахування із заробітної плати можуть бути здійснені стосовно працівників, тобто осіб, які перебувають з підприємством в трудових відносинах. При цьому суд переконаний, що відрахуванням є утримання вже сплачених працівнику сум. Позивачка на час видання оспорюваного наказу була звільненна з підприємства, не знаходилася з ним в трудових відносинах, не отримала сум, які були нараховані на час звільнення. Таким чином, оспорюваним наказом була зменшена сума заробітної плати, яку належала до вилати позивачці при звільненні, а остання на час видання цього наказу не була робітником підприємства, в трудових відносина х з підприємством не знаходилася. Такі дії відповідача щодо зменшення розміру нарахованої звільненому працівнику заробітної плати, не передбачені зазначеною нормою КЗпП України або будь-якою іншою нормою законавства. Таким чином, на перконання суду, оспорюваний наказ виданий з порушенням закону і є підстави визнати незаконним та скасувати зазначений наказ. Зважаючи на те, що даний наказ стосується не тільки позивачки, а й інших працівників КП «ЖЕО №35», то він підлягає визнанню незаконним та скасуванню лише в частині, що стосується позивачки. Позиваці, з сум, які належало сплатити в день звільнення, до даного часу не сплачено 14276 грн. 59 коп., тому ця сума підлягає стягненню з відповідача. Згідно п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 3 вказаного «Порядку», при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки винагорода за підсумками річної роботи. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Віповідно до п.8 цього ж «Порядку», середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. З дослідженої судом інформації (а.с.45, 45, зв.), вбачається, які суми заробітної плати отримала позивачка в листопаді та грудні 2014 року та скільки днів в ці місяці вона відпрацювала. Тому розмір виплат за листопад 2014 року, які належить брати до уваги при розрахунку середнього заробітку, складає усього 6873 грн. 16 коп. (4037 грн. 50 коп. посадовий оклад, доплата 1413 грн. 13 коп., індексація 166 грн. 68 коп., 1/12 частина річної премії 1255 грн. 85 коп). Розмір виплат за грудень 2014 року, які належить брати до уваги при розрахунку середнього заробітку, складає усього 5802 грн. 98 коп. (4336 грн. 96 коп. посадовий оклад, індексація 210 грн. 17 коп., 1/12 частина річної премії 1255 грн. 85 коп). При розрахунку середнього заробітку належить брати до уваги виплати за листопад та грудень 2014 року з врахуванням 1/12 частини річної премії, а усього 12676 грн. 14 коп. В листопаді 2014 року позивачка відпрацювала 17 днів, в грудні 2014 року 21 день, а усього 38 днів. Таким чином середньоденна заробітна плата позивачки складає 333 грн. 58 коп. (12676 грн. 14 коп. : 38 днів), час затримки в розрахунку при звільненні станом на 22 жотвня 2015 року складає 187 днів, сума серднього заробітку за час затримки, яка підлягає стягненню на користь позивачки, дорівнює 62379 грн. 46 коп. (333 грн. 58 коп. х 187 = 62379 грн. 46 коп.). Відповідно до вимог ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд приходить до переконання, що позивачці внаслідок неправомірних винних дій відповідача, завдана моральна шкода. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує грубий характер допущеного відповідачем порушення прав позивачки, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, у якої внаслідок порушення відповідачем її прав, відбулися негативні зміни у житті, а саме: неотримання нею заробітної плати в значному розмірі, на яку вона обґрунтовано розраховувала при звільнені, необхідність звертатися за захистом свого права до підприємства та правоохоронних органів. А тому, з урахуванням розумності та справедливості, суд вважає, що розмір завданої позивачці моральної шкоди дорівнює 5000 грн. 00 коп. Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що оспорюваний наказ виданий за результатаи проведеної перевірки, суд вважає таким, що не може бути прийнятим до уваги, оскільки ці заперечення суперечать вимогам ст.ст. 47, 116, 127 КЗпП України. Пояснення відповідача стосвоно пропуску позивачкою строку звернення до суду, є необґрунтованими. На підтвердження своїх пояснень про те, що розмір середньоденної заробітної плати позивачки складає 267 грн. 49 коп., відповідач доказів не навів, тому суд ці його заперечення відкидає. Довідки про середній заробіток позивачки (а.с. 127, 128) суд відкидає, так як всупереч вимогам п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», зазначений в довідках розрахунок проводився за останніх 6 місяців роботи, а не за останніх 2 місяці. Таким чином, вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача та дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково. Суд вважає, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернулася за захистом своїх прав до суду. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1253 грн. 76 коп.

Outcome: partial