Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просить визнати порушення її особистого немайнового права на недоторканість особистого життя, на повагу до честі, гідності та ділової репутації, а саме опублікування ТОВ «Газета «МИГ» 12.09.2013 року в газеті «МИГ» за №37 (6929) статті під заголовком «Как избавиться от страсти особы Х?». Визнати інформацію, викладену ТОВ «Газета «МИГ» 12.09.2013 року в газеті «МИГ» за №37 (6929) в статті під заголовком «Как избавиться от страсти особы Х?» недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Зобовязати ТОВ «Газета «МИГ» спростувати інформацію, викладену 12.09.2013 року в газеті «МИГ» за №37 (6929) в статті під заголовком «Как избавиться от страсти особы Х?» не пізніше одного місяця з моменту набрання судового рішення законної сили, шляхом опублікування на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й зазначена стаття наступного тексту: «Сообщаем, что информация, которая содержится в статье «Как избавиться от страсти особы Х?», опубликованной 12.09.2013 года в газете «МИГ» за №37 (6929) не соответствует действительности и не подтверждается фактическими данными, является недостоверной и такой, которая унижает честь, достоинство и деловую репутацию особы Х». Стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на її користь моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн., а також стягнути з відповідачів понесені нею по справі судові витрати, що складаються з судового збору, витрат на проведення експертизи, витрат на правову допомогу. Позовна заява обґрунтовується тим, що [PERSON] займає посаду провідного спеціаліста управління освіти Мелітопольської міської ради з 11.01.2007 року. Також, за сумісництвом [PERSON] додатково працює в Мелітопольській загальноосвітній школі I-III ступенів №11 з щотижневим навантаженням 7 годин. 12.09.2013 року в газеті «МИГ» за №37 (6929) опубліковано статтю під заголовком «Как избавиться от страсти особы X?». Як вказано в анотації до даної статті, остання, по суті є листом, надісланим чоловіком, з проханням провести журналістське розслідування його взаємовідносин з дружиною та коханкою. Однак редакцією прийнято рішення про невтручання в чужі інтимні відносини і статтю опубліковано з максимальним дотриманням авторської стилістики. Опублікована в цій газеті стаття є наслідком тривалих неприязних відносин до [PERSON] зі сторони подружжя - відповідачів [PERSON] та [PERSON] З [PERSON] позивачка декілька років знаходилась у відносинах, а на початку 2013 року їх відносини припинились. [PERSON] цього, з боку [PERSON] та [PERSON] за місцем її роботи, до Департаменту освіти і науки, молоді і спорту Запорізької обласної державної адміністрації, Міністерства освіти та науки України, міського відділу міліції, Мелітопольської міжрайонної прокуратури почали надходити численні звернення та заяви з проханням провести службову перевірку її відповідності займаній посаді, прийняти відносно неї якісь заходи тощо. Свої вимоги останні мотивують нібито її «неадекватною» поведінкою, «манією переслідування» їх родини, неодноразово звучать твердження про її психічний розлад, постійно акцентується, що за своїми морально-діловими якостями вона не може працювати у галузі освіти, займатися викладацькою діяльністю, працювати з дітьми. При цьому, інформація викладена неправдиво, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, однак відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Протягом часу зайняття посади провідного спеціаліста управління освіти Мелітопольської міської ради, жодних скарг стосовно її поведінки не надходило, окрім як від подружжя [PERSON]. За період роботи вона зарекомендувала себе як старанний, сумлінний, наполегливий та цілеспрямований працівник, що дотримується норм поведінки, прийнятих в управлінні освіти, претензій та зауважень до її роботи у керівництва управління освіти немає. [PERSON] виходу газети «МИГ» за №37 (6929) від 12.09.2013 року, яка розповсюджується серед закладів освіти міста Мелітополя та ознайомлення зі змістом статті «Как избавиться от страсти особы X?», який повністю відповідає змісту раніше поданих щодо неї звернень від імені відповідачів подружжя [PERSON], можна дійти висновку, що саме подружжя [PERSON] є авторами листа, надісланого до газети. Вважає, що викладена в газеті «МИГ» за №37 (6929) від 12.09.2013 року інформація у статті під заголовком «Как избавиться от страсти особы Х?» є недостовірною, носить образливий по відношенню до неї характер та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Вказані обставини підтверджуються й висновком судово-авторознавчої експертизи №13462/14-32 від 26.08.2015 року. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала свої позовні вимоги, наполягає на їх задоволенню в повному обсязі, при цьому пояснила, що з 1980 року знає [PERSON], вони зустрічалися до червня 1984 року, йшла мова про весілля, а потім він сказав, що покохав іншу. Вони розійшлися. Багато років вона про нього нічого не чула. В 2011 році відповідач [PERSON] знайшов її, за його ініціативою в них відновилися стосунки. Він казав їй, що розлучений, однак з дружиною в них спільний бізнес. Вони зустрічалися через день до 10.04.2013 року. В цей день він подзвонив їй та сказав, що вирішив розірвати відносини з нею, попросив йому більше не телефонувати. Починаючи з 11.04.2013 року їй почала телефонувати дружина [PERSON] [PERSON] вимагаючи припинити переслідувати її чоловіка, потім від неї почали надходити погрози на мобільний телефон, на вулиці вона також підходила до неї ображала її, намагалася спричинити тілесні ушкодження. Потім від [PERSON] та [PERSON] почали надходити на неї скарги за місцем її роботи, управління освіти Запорізької обласної державної адміністрації, відділу міліції про те, що нібито вона переслідує подружжя [PERSON], погрожує їм. Однак, вказані обставини підтверджені не були. Надісланні скарги вплинули на її відносини з колегами, колеги постійно розмовляли про це за її спиною. [PERSON] виходу статті в газеті, на роботі всі здогадалися, що стаття саме про неї, оскільки зміст статті точно відповідає тим скаргам, які надходили від подружжя [PERSON]. Крім того, в статті точно вказана її посаду провідний спеціаліст управління освіти. Подружжя [PERSON] також в соціальній мережі розповсюдили інформацію, що вона з ними судиться. Все це негативно вплинуло на її відносини не тільки з колегами, але й з учнями та їх батьками, які обговорюють це, задають їй питання з приводу цієї ситуації. Діями відповідачів [PERSON] їй спричинена моральна шкода, в неї погіршилось здоровя, вона перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом «ситуативний невроз», проходить лікування до сьогоднішнього дня. Завдяки відповідачам [PERSON] вона втратила роботу, її скоротили, вона тепер безробітна. Представник позивачки - адвокат [PERSON] в судовому засіданні також повністю підтримала доводи та вимоги позовної зави, пояснила, що [PERSON] працює провідним спеціалістом у відділі освіти, також працює вчителем в середній школі №11. [PERSON] припинення відносин з [PERSON] відповідачі подружжя [PERSON] почали писати скарги на неї в різні інстанції. 12.09.2013 року в газеті «МИГ» була опублікована стаття, в якій маються витримки з усіх скарг подружжя [PERSON]. Вказана газета розповсюджується не тільки в міському відділі освіти, а й серед шкіл м. Мелітополя. Про скарги, які надходили від подружжя [PERSON] знала велика кількість людей, газету також читало багато людей: і колеги, і вчителя шкіл міста. Відповідно до висновку експертизи, стаття носить образливий характер, встановлено, що текст статті написано у відповідності до скарг [PERSON]. В статті написано «місто М.», тобто це Мелітополь, «ГОРОО» існує єдине в м. Мелітополі, також в статті зазначено «провідний спеціаліст», а це єдина посада в міськвідділ і цю посаду займає [PERSON] Представник відповідача ТОВ «Газета МИГ» [PERSON] в судове засідання не зявилася, від неї в матеріалах справи мається заява про розгляд справи за її відсутності, оскільки вже вона давала пояснення по справі. В судовому засіданні 18.02.2016 року представник відповідача [PERSON] позов визнала частково, також пояснила, що вона не знайома ні з позивачкою, ні з відповідачами, ніколи їх не бачила. До редакції газети надійшов лист, чи був він анонімний, чи ні, не памятає. Прочитавши його, редакція газети вирішила опублікувати цю статтю з метою морально-етичного виховання. Жодного прізвища в статті зазначено не було. Інформація, яка викладена в статті, повністю анонімна. В статті ніде не зазначено, що стаття стосується позивачки. В особисте життя позивачки газета ніяким чином не втручалась. В статті, вони, взагалі, невірно зазначили місце роботи, чим дали привід позивачці звернутися з позовом до суду. Жодних доказів моральних страждань позивачкою не надано. Крім того, ділова репутація позивачки також ніяким чином не зачеплена. Тексти скарг, які надходили на позивачку їм відомі не були. Газета згодна опублікувати спростування, однак заперечує проти інших позовних вимог, в тому числі стягнення витрат на експертизу, витрат на правову допомогу та судових витрат. Представник відповідача ТОВ «Газета МИГ» [PERSON] в судове засідання не зявився, від нього в матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності, позовну заяву визнає частково. В судовому засіданні 12.05.2016 року представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що в опублікованій статті немає жодного прізвища, назви міста. Якщо б вказали це, то вказану статтю можна було б віднести до жанру фейлетон. Інформація в статті висвітлюється як явище. Взагалі не зрозуміло як можна впізнати себе у цій статті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, від нього в матеріалах справи мається заяви, відповідно до якої просить розглядати справу за його відсутності, позов не визнає. Надав письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що протягом 2013-2016 року між ним та [PERSON] склалися неприязні стосунки. [PERSON] переслідує його та його родину, в соціальних мережах розміщує його фотографії без його згоди, при зустрічах кидається на нього, через що він неодноразово звертався з заявами до управління освіти м. Мелітополя та Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області. З 21.09.1985 року він знаходиться у шлюбі з [PERSON] З 1984 року та по сьогоднішній час вони мешкають разом, ніколи шлюб не розривали та не розлучалися. Жодних статей до газет він не надавав. Також в матеріалах справи маються письмові заперечення відповідача [PERSON] проти позову, відповідно до яких вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими, а обставини, що викладені в позовній заяві такими, що не відповідають дійсності, оскільки стаття, яка опублікована в газеті є анонімною, у її тексті відсутні власні імена та будь-які інші дані, що можуть ідентифікувати особу та вказувати на те, що опублікована інформація стосується саме [PERSON], а отже опублікування статті не могло принизити честь та гідність [PERSON] Крім того, зміст статті не містить посилань на будь-які особисті дані [PERSON], а тому стаття ніяким чином не могла вплинути на суспільну оцінку її ділових та професійних якостей при виконанні трудових, службових обовязків або вплинути на її працездатність. Крім того, згідно відповіді, яка мається в матеріалах справи редакції газети невідомо прізвище, імя, по-батькові автора листа, який було надіслано до редакції, місце його проживання. Законодавство не містить заборон чи обмежень стосовно опублікування анонімних матеріалів, а також статей без вказівок імені автора. Відсутні будь-які незаконні дії чи бездіяльність з його боку, що могли б завдати позивачу моральних страждань. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що з 1985 року вони почали проживати разом з [PERSON] та з того часу не розлучалися. 10.04.2013 року чоловік їй сам розповів про відносини з [PERSON] [PERSON] того, як чоловік розійшовся з позивачкою, від неї надійшла смс-ка «привітання». З того часу вона почала їх переслідувати, дзвонити, слати смс-ки. В неї є всі роздруківки. 17.07.2013 року вона дійсно написала скаргу на поведінку позивачки, оскільки остання переслідувала їх родину, приходила до них в квартиру, зустрічалася з сусідами, розповідала, що чоловік нібито побив її, писала різну «гидоту» в соціальній мережі, дзвонила не лише в день, але й по ночам. Цією скаргою вона намагалася, щоб розібралися в поведінці позивачки та зупинили її. Вони намагалися приховати цю ситуацію від дітей, однак, із-за переслідування їх родини позивачкою, вони були змушені все розповісти дітям. До газети ні вона, ні чоловік не писали жодного листа, ніякі скарги до редакції газети також вони не направляли. Про статтю вона дізналася лише з позовної заяви. Вважає, що сама позивачка направила до газети копію її скарги, щоб подати на них позов, оскільки позивачка хотіла огласки відносин з її чоловіком. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] адвокат [PERSON] позов не визнала в повному обсязі, просить відмовити в його задоволенні повністю. Позовна заява не обґрунтована та не підлягає задоволенню. [PERSON] перебувала дійсно з [PERSON] в певних стосунках і обидва це не спростовують. Ця ситуація є засуджуваною суспільством. У нього є сім`я, він вирішив припинити з нею відносини. Однак, [PERSON] почала його переслідувати, це просліджується з фактів та доказів. Подружжя [PERSON] писали на неї скарги, оскільки вона працює в системі освіти, до неї пред`являються високі вимоги. Звернення громадян зі скаргами на посадових осіб не являється фактом розповсюдження недостовірної інформації. Суд, вислухавши доводи позовної заяви, пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви за наступними підставами: Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 12.09.2013 року в газеті «МИГ» за №37 (6929) була опублікована стаття під заголовком «Как избавиться от страсти особы Х?». В анотації до вказаної статті зазначено, що до редакції прийшов незвичний лист. Чоловік просить провести журналістське розслідування…його взаємовідносин з дружиною. Зазначено, що статтю опубліковано в скороченому вигляді, для того, щоб свою думку змогли виказати читачі або підказали автору вихід із складної ситуації. Стилістика автора максимально дотримана. В статті йде мова про нетривалі дружні відносини чоловіка з провідним спеціалістом управління освіти м. N, інспектором шкіл особою [PERSON] того, як чоловік повідомив особі Х про те, що припиняє будь-які відносини з нею, особа Х почала переслідувати його та його родину, дзвонити, слати смс-ки, заходити на сайт «Однокласники» з вимогою продовжувати відносини з нею, погрожувати про все розповісти дружині та дітям, переслідувала його з дружиною на вулиці біля будинку, в магазинах, через що вони з дружиною були змушені звертатися за місцем роботи особи Х, до обласного відділу освіти, до заступника виконавчого комітету з проханням вплинути на поведінку особи Х, а також до дільничного інспектора. Однак, ні Міністерство освіти, ні безпосередній начальник особи Х, ні місцева влада, ні обласний відділ освіти не змогли їм допомогти. З аналізу вказаної статті вбачається, що стаття, яка була опублікована в газеті є анонімною, не містить жодного прізвища, імя, по-батькові вказаних осіб, міста, в якому відбувались такі події, лише зазначена посада, яку займає особа Х провідний спеціаліст управління освіти м. N, інспектор шкіл. Звертаючи до суду з позовною заявою, позивач зазначила, що лист до газети надіслав саме відповідач [PERSON] або його дружина [PERSON], оскільки зміст статті, опублікованої в газеті відповідає змісту скарг, які подружжя [PERSON] надсилала до управління освіти м. Мелітополя, Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької обласної державної адміністрації, Міністерства освіти України. Посада провідного спеціаліста управління освіти є лише в м. Мелітополі, вказану посаду займає лише позивачка [PERSON], що свідчить про те, що в статті мова йде саме про неї та про її відносини з відповідачем [PERSON] Оскільки, газета «МИГ» розповсюджується серед шкіл м. Мелітополя, в установі, в якій вона працює, а її колеги були ознайомлені зі змістом скарг, які надходили на неї, всім було зрозуміло, що мова в статті йде саме про неї. Вважає, що інформація, яка викладена в статті є неправдивою, повністю не відповідає дійсності, була поширена невизначеному колу осіб, в результаті чого були порушені її особисті немайнові права, такі як честь, гідність та ділова репутація, а тому така інформація підлягає спростуванню. З пояснень представників газети «МИГ» вбачається, що дійсно до редакції газети прийшов лист, однак чи був він анонімним, чи ні вони не памятають. Прочитавши його, редакція газети вирішила опублікувати цей лист з метою морально-етичного виховання населення. Жодного прізвища в статті зазначено не було. Інформація, яка викладена в статті повністю анонімна. Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог та заперечення з цього приводу відповідачів, суд виходить з наступного: Згідно ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З вимог ст. 32 Конституції України вбачається, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конференційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Як вбачається з вимог ч.1 ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України\~фізична особа має право на життя, право на охорону здоровя, право на безпечне для життя і здоровя довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин, на що було звернуто увагу Верховним Судом України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Згідно ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. З вимог статей 46, 47 Закону України «Про інформацію» вбачається, що інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини; відповідальність за порушення законодавства України про інформацію несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, як надання інформації, що не відповідає дійсності; поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Згідно п. 15 вказаної Постанови під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як встановлено судом під час розгляду справи в опублікованій в газеті «МИГ» за №37 (6929) від 12.09.2013 року статті «Как избавиться от страсти особы Х» йде мова про особу Х, а не про позивача [PERSON]. Крім того, з позовних вимог [PERSON] вбачається, що вона просить спростувати відповідну інформацію шляхом опублікування наступного тексту «Сообщаем, что информация, которая содержится в статье «Как избавиться от страсти особы Х?» опубликованной 12.09.2013 года в газете «МИГ» за №37 (6929) не соответствует действительности и не подтверждается фактическими данными, является недостоверной и такой, которая унижает честь, достоинство и деловую репутацию особы Х». Тобто, позивачка в своїх позовних вимогах зазначає, що інформація, опублікована в статті «Как избавиться от страсти особы Х?» принижує честь, гідність та ділову репутацію особи Х, а не [PERSON] В матеріалах справи мається висновок експерта за результатами проведення судово-авторознавчої експертизи від 26.08.2015 року №13426/14-32, на який, як на підтвердження своїх позовних вимог, посилається позивач. Як вбачається з висновку експерта, текст статті «Как избавиться от страсти особы Х?» складено у формі лексико-стилістичного переопрацювання первинного матеріалу, авторами якого є [PERSON] та [PERSON] Інформація щодо особи Х та її діяльності, викладена у тексті статті «Как избавиться от страсти особы Х?» є негативною. Разом з тим, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, з аналізу змісту вказаної статті вбачається, що висновки експертів є лише одним із видів доказів. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тому, оцінюючи висновок експерта за результатами проведення судово-авторознавчої експертизи, суд виходить з того, що в самому висновку зазначено, що текст статті «Как избавиться от страсти особы Х?» складено у формі лексико-стилістичного переопрацювання первинного матеріалу, авторами якого є [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні відповідачами [PERSON] не заперечувався той факт, що вони направляли звернення та скарги на [PERSON] до управління освіти м. Мелітополя, Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької обласної державної адміністрації, Міністерства освіти України, однак категорично заперечувався факт направлення відповідних скарг чи будь-яких листів до редакції газети «МИГ». В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що вона працює головним бухгалтером в управлінні освіти. Їй відомо, що в позивачки були відносини з [PERSON] З певного часу в них на роботі почала розповсюджуватися інформація про позивачку, подружжя [PERSON] почали приносити скарги на неї, з цього приводу проводилися службові перевірки. В колективі всі почали це обговорювати. Потім вийшла газета. В газеті було зазначено, що мова йде про провідного спеціаліста в апараті освіти, а тому вона зрозуміла, що мова йде про позивачку, оскільки від [PERSON] на її електронну пошту надходило багато листів, зміст цих листів був такий самий, що й в статті. [PERSON] виходу статті в колективі також все це обговорювалося. Позивачка з цього приводу дуже хвилювалася, все це відобразилося на її здоровї. З приводу роботи жодних претензій до позивачки немає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює начальником управління освіти м. Мелітополя. 19.06.2013 року був його перший робочий день. З червня 2013 року почали надходити скарги на [PERSON] Він, як керівник, видавав накази про створення комісії для проведення службового розслідування. Комісія розглядала ці скарги, від управління освіти цими скаргами займався юрист. Комісія приймала рішення, ознайомлювала його, а відповідь відправлялася. За період роботи у [PERSON]І була одна догана, однак за що саме він не памятає. Таким чином, з показань вказаних свідків вбачається, що за місцем роботи [PERSON] на неї надходили скарги від подружжя [PERSON], про ці скарги знав не лише начальник управління, а майже весь колектив, який обговорював їх, а тому, суд не виключає можливості не лише ознайомлення колег [PERSON] з відповідними скаргами, а і їх фотографування, копіювання тощо, що не виключає можливості надіслання цього матеріалу до редакції газети «МИГ» будь-якою особою з управління освіти м. Мелітополя. Крім того, копії таких скарги та звернень направлялись подружжям [PERSON] й до інших установ. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Доказів того, що саме [PERSON] чи [PERSON] надіслали лист чи скарги до редакції газети «МИГ», тобто поширили відповідну інформацію, під час розгляду справи встановлено не було. Крім того, як вбачається з листа генерального директора ТОВ «Газета «МИГ» №327 від 10.10.2013 року редакції не відомі прізвище, імя, по-батькові автора листа, який надійшов до редакції, опублікованого в №37 від 12.09.2013 року під назвою «Как избавиться от страсти особы Х?». Відповідно до п.18 вищевказаної Постанови Пленуму Верхового Суду України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивачем не було доведено факту поширення інформації щодо неї відповідачами [PERSON] та [PERSON], а також, що поширена інформація порушує саме її особисті немайнові права. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює вчителем в середній школі №1 м. Мелітополя. З літа 2013 року їй відомо про конфлікт позивачки з [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] проживала разом з [PERSON], вони вели спільне господарство, вона їх бачила разом. Статтю в газеті вона не читала. В «Однокласниках» вона бачила, що [PERSON] заходили до неї на сторінку та поливали брудом [PERSON] Таким чином, вказаний свідок дав пояснення з приводу існування конфлікту між [PERSON] та подружжям [PERSON], що в судовому засіданні жодною із сторін не заперечувалося, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] та ведення спільного господарства є субєктивною думкою вказаного свідка, повязаного з тим, що вона бачила вказаних осіб разом. Крім того, вказана обставина, для встановлення фактичних даних, що мають значення для справи, жодного значення не має. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює вчителем в середній школі №11 м. Мелітополя. Про всі події їй відомо зі статті в газеті. Колеги після виходу статті обговорювали, чи не про позивачку йде мова, а потім вони всі зіставили та зрозуміли, що мова йде саме про [PERSON] Провідний спеціаліст у відділі освіти лише [PERSON] Про стосунки позивачки та відповідача їй нічого не відомо. [PERSON] має високий викладацький рівень, в неї гарні стосунки з учнями, батьками та колегами. [PERSON] виходу статті деякі в колективі їй співчували, а деякі посміхалися. Таким чином, свідку [PERSON] про стосунки позивачки та відповідача нічого не відомо, з її показань вбачається, що після виходу статті колеги обговорювали, чи не про позивачку йде мова, що свідчить про те, що зі змісту статті не можна зробити однозначний висновок, що мова йде саме про [PERSON], а співставлення тексту статті саме з [PERSON] є субєктивним враженням колективу від прочитаного. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під час розгляду справи не було встановлено, що опублікована в газеті «МИГ» за №37 (6929) від 12.09.2013 року стаття «Как избавиться от страсти особы Х? стосується саме позивача [PERSON] та, що поширена інформація порушує особисті немайнові права саме [PERSON] Крім того, у висновку експерта від 26.08.2015 року №13426/14-32 хоча й зазначено, що викладена інформація у статті «Как избавиться от страсти особы Х? є негативною, однак вказано, що вказана інформація стосується особи Х, а не [PERSON] Вказані обставини виключають можливість визнання порушення особистого немайнового права [PERSON] та визнання такої інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] Оцінюючи дії відповідачів [PERSON] з приводу направлення скарг (індивідуальних звернень) до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів щодо поведінки [PERSON], суд враховує розяснення, що містяться в п.16 відповідної Постанови Пленуму, з яких вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. В матеріалах справи мається відповідь начальника управління молоді та спорту [PERSON] від 16.07.2013 року № Г-164/Д, відповідно до якої було розглянуто звернення [PERSON] та повідомлено, що інформація, яка містилися у зверненні не підтверджена та не спростована. [PERSON] було рекомендовано вирішувати питання особистого характеру у правовому порядку. З відповіді начальника управління освіти Мелітопольської міської ради Запорізької області [PERSON] від 28.08.2013 року №Г-19, вбачається, що були розглянуті звернення родини [PERSON], для розгляду відповідних звернень створювалася комісія, з [PERSON] проводилася профілактична бесіда під час якої вона зобовязувалася у подальшому не втручатися в особисте життя родини [PERSON] (т.1, а.с. 74, 83). Таким чином, звернення родини [PERSON] до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів щодо поведінки [PERSON] слід розцінювати як реалізацію подружжям [PERSON] свого конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Також, відповідно до п. 19 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до судової практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції звернено увагу на основні принципи, що стосуються питання про те, чи є втручання в свободу вираження поглядів за необхідне в демократичному суспільстві, добре зарекомендували себе в прецедентну практику Європейського суду і недавно були узагальнені наступним чином (див. Delfi AS vs Estonia, №64569 / 09, §131, 16 червня 2015 року). ЄСПЛ нагадав, що преса виконує найважливішу функцію в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певних меж, зокрема, щодо захисту репутації і прав інших осіб, її обовязок полягає в тому, щоб повідомляти інформацію та ідеї з усіх питань, що становлять суспільний інтерес. Мало того, що преса має перед собою завдання поширення такої інформації і ідей - громадськість також має право на їх отримання. Якби це було інакше, то преса була б не в змозі грати свою життєво важливу роль «сторожового пса» (див. Axel Springer AG vs Germany (№2), №48311 / 10, §55, 10 липня 2014 року). Свобода вираження може бути застосована не тільки до інформації або ідеї, які прихильно приймаються або розцінюються як необразливі чи байдужі, але і до тих, що викликають образу, обурення або турбують державу або якусь частину населення. Журналістська свобода включає також можливість вдатися до певної міри перебільшення чи навіть провокації (див. Prager and Oberschlick vs Austria, 26 квітня 1995 року, §38). Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства. Як сказано в ст. 10, здійснення цієї свободи допускає виключення, які повинні бути чітко визначені, і необхідність в будь-які обмеження має бути переконливо доведена… Крім цього, ЄСПЛ у своєму прецедентному праві проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оцінного судження неможливо виконати, якщо воно порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 (див. Lingens vs Austria, §46). Питання про класифікацію твердження як факту або оціночного судження підпадає, в першу чергу, під сферу свободи розсуду національних органів влади, зокрема, національних судів. Однак, навіть в тому випадку, коли твердження є оціночним судженням, необхідна наявність достатніх фактичних підстав для його підтвердження, за відсутності яких воно буде надмірним (див. Lindon, Otchakovsky-Laurens and July vs France, §55). Тому, враховуючи вимоги п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та прецеденту практику Європейського Суду з прав людини, суд, визначаючи характер опублікованої в газеті «МИГ» інформації в статті «Как избавиться от страсти особы Х? розцінює її як критичну оцінку певних фактів, дій, зокрема поведінку особи Х з боку чоловіка, тобто вважає опубліковану інформацію субєктивною думкою і поглядом чоловіка, на ситуацію та відносини, які склалися між ним та особою Х, викладена в статті інформація не містить фактичних даних, які б можна було б перевірити на предмет їх відповідності дійсності та спростувати, а тому, суд приходить до висновку, що вказана інформація є оціночним судженням цього чоловіка. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, в судовому засіданні представниками ТОВ «Газета МИГ» наголошувалося, що вказана стаття була опублікована з метою морально-етичного виховання населення. Суд, аналізуючи зміст вказаної статті прийшов до висновку, що ситуація, яка викладена в статті, може статися в будь-якій родині та з будь-якою людиною, а отже інформація носить суспільний інтерес, що, виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, розцінюється як обовязок преси повідомляти інформацію та ідеї з усіх питань, що становлять суспільний інтерес, а також, як право громадськості на отримання такої інформації. Таким чином, аналізуючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та відмову у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed