Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом (а.с. 18-20) та просила суд: - вселити її в квартиру [ADDRESS]; - надати їй у користування кімнату площею 14,3 кв. м в даній квартирі; - надати в користування [PERSON], [PERSON] [PERSON] кімнату площею 21,0 кв.м. в квартирі [ADDRESS], залишивши кухню площею 12,9 кв.м, вану площею 3,5 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м, коридор площею 10,5 кв.м у спільному користуванні сторін. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірна квартира знаходиться у власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується довідкою № 3 від 24.12.2014 року та копією свідоцтва про право власності на житло. Спірна квартира була приватизована позивачкою та відповідачем у 2004 року, в квартирі зареєстровані також [PERSON], [PERSON] В 2010-2011 роках позивачка тимчасово проживала з батьком, однак через погане ставлення з боку нової сім'ї змушена була проживати разом з бабусею у іншій квартирі. Відповідач не пускає [PERSON] у житло, не дає ключів від квартири. Через це позивачка змушена була звернутись до Оболонського РУ ГУ МВС України у м. Києві із заявою про перешкоджання у проживанні. Між сторонами виник спір про порядок користування вказаною квартирою. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі, при цьому позивачка зазначила, що дійсно в її власності є і інше житло, але вона бажає проживати саме в спірній квартирі, де їй належить половина площі. Її не цікавлять житлові проблеми відповідача, який є вже дорослою людиною та повинен їх вирішувати сам. 15.10.2014 року вона телефонувала відповідачу, зазначала, що бажає вселитись в квартиру, просила надати їй ключі від вхідних дверей. Однак, відповідач спілкування з нею уникнув, на теперішній час ключів від квартири не надає та в квартиру її не впускає. Ключів від спірної квартири у неї не має, оскільки відповідач їх забрав коли вигнав її з дому. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, в запереченнях на позовну заяву зазначив, що жодного разу не чинив перешкод позивачці у користуванні нею належною долею в квартирі, вона не скаржилась на порушення її прав власності на спірну квартиру, не виявляла наміру постійно проживати в ній. Висновки ДІМ Оболонського РУ ГУ МВС України м. Києві від 21.10.2014 року, 06.11.2014 року та заява позивачки від 30.10.2014 року свідчать, що позивачка намагалась отримати лише ключі від квартири, хоча вона має власні ключі та замки від вхідних дверей не змінювались. Крім того зазначив, що на теперішній час він не готовий вручити позивачці ключі від квартири для її проживання, але готовий обговорити питання, щодо вирішення житлового спору в позасудовому порядку. Представник третьої особи ТОВ «ЖИТЛОБУД -1» в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Оболонської у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, заяв, заперечень, клопотань суду не надавав, в зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.04.2004 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON] в рівних долях. (а.с. 8) Згідно довідки форми № 3 від 24.12.2014 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6) Позивачка відповідно до зазначених документів має право користуванням спірним житлом як співвласник. Однак, при розгляді справи встановлено, що в результаті сімейного конфлікту позивачка будучи неповнолітньою вимушена була переїхати до бабусі та не проживала в спірній квартирі. Після виповнення їй вісімнадцяти років вона виявила бажання користуватись своєю частиною спірної квартири для постійного проживання, разом з тим відповідач перешкоджає їй у користуванні вказаним житлом без законних на те підстав, не допускаючи її до квартири та не надаючи їй ключів від вхідних дверей. Вказане підтверджується поясненнями самої позивачки, свідка [PERSON], яка пояснила, що відповідач особисто їй говорив про своє небажання, щоб [PERSON] проживала у спірній квартирі, оскільки проти цього заперечують члени його теперішньої сім'ї. Крім того зазначене підтверджується висновками Оболонського РУГУ МВС України в м.Києві від 21.10.2014 року та від 07.11.2014 року.( а.с.11, 12). Отже, обставини на які посилається позивачка знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, та слід усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згоди про порядок володіння та користування спірною квартирою між сторонами як співвласниками не досягнуто. В своїх письмових запереченнях відповідач зазначав, що позивачка не проживає у спірній квартирі, а проживає у квартирі [ADDRESS] в якій 1/3 частини належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 64-240. Разом з тим позивачка вказує, що вона до свого повноліття періодично проживала і в спірній квартирі разом з відповідачем, який є її татом, і в квартирі [ADDRESS] разом з бабусею. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно довідки форм № 3, що зазначена вище право користування спірним житлом має 4 особи, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно поверхового плану житлова площа квартири [ADDRESS] становить 35,3 кв.м, отже доля кожного з співвласників складає 17,65 кв.м ( 35,3 : 2 = 17,65 кв.м). Приміщення, яке просить виділити позивачка їй та відповідачу в користування, не відповідають їхнім ідеальним часткам у спільній власності. Проте, враховуючи те, що квартира складається з двох ізольованих кімнат, у відповідача є сім'я, а саме жінка та малолітня донька, які зареєстровані, проживають та мають право користування спірною квартирою, суд вважає, що незначне відхилення від ідеальних долей не порушує прав позивача та відповідача. Отже, позов підлягає задоволенню та слід встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши в користування [PERSON] кімнату розміром 14,3 кв.м, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] виділити кімнату розміром 21,0 кв.м., залишити в загальному користуванні кухню, ванну, вбиральню та коридор. Крім того, суд зазначає, що встановлення порядку користування квартирою не змінює частки співвласників у праві власності на квартиру. На підставі викладеного та

Outcome: approved