Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визначення частки спадкодавця у спільному сумісному майні просить суд визначити, що частка доньки позивачки, [PERSON], котра померла 01.02.2017 року, в наступному майні - легковому\~ автомобілі марки SUZUKI модель GRAND VITARA 2004 року випуску; причіпі марки SCHMITZ модель S 01 2008 року випуску, державний реєстраційний номер В0 5522 ХТ; вантажному автомобілі марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; причіпі марки SCHMITZ модель SCS24 2008 року випуску, державний реєстраційний номер В0 5688 ХТ; вантажному автомобіля марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, державний реєстраційний номер В0 7188 ВЕ, складає 1\\2 частину В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що сторони спору, як мати та чоловік спадкодавця, є спадкоємцями після смерті [PERSON], котра померла 01.02.2017 року, проте ще до видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом чи заповітом, виник спір стосовно частки спадкодавця у спільному сумісному майні, оскільки відповідач є титульним власником майна, вважає згадувані вище автомобілі, окрім автомобіля марки SUZUKI модель GRAND VITARA 2004 року випуску, особистою власністю, що перешкоджає позивачці реалізувати права на спадкування належної їй обовязкової частки за законом. Відтак визначення судом частки у спільному сумісному майні, позивач вважає саме тим ефективним способом судового захисту, котрий не суперечить закону та усунене спірні відносини сторін, та дозволить визначити обсяг спадкового майна. Представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить вимогу задовольнити. Відповідач та його представник вимоги визнали частково не заперечують, що частка доньки позивачки, [PERSON], котра померла 01.02.2017 року, в легковому\~ автомобілі марки SUZUKI модель GRAND VITARA 2004 року випуску, складає 1\\2, проте щодо решти майна зазначили, що інші автомобілі було придбано за особисті кошти відповідача, набуті як довід від здійснення підприємницької діяльності. А тому режим спільної сумісної власності на причіп марки SCHMITZ модель S 01 2008 року випуску, державний реєстраційний номер В0 5522 ХТ; вантажний автомобіль марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; причіп марки SCHMITZ модель SCS24 2008 року випуску, державний реєстраційний номер В0 5688 ХТ; вантажний автомобіль марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, державний реєстраційний номер В0 7188 ВЕ, не поширюється. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, суд встановив наступні обставини. 01 лютого 2017 року померла [PERSON], донька [PERSON]. [PERSON], її чоловік, [PERSON], та чоловік померлої - [PERSON], є спадкоємцями після померлої [PERSON]. [PERSON] з 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що було зроблений актовий запис №1 14.01.1989 року Киданецькою сільською радою Збаразького району Тернопільської області та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ИД №459937. Шлюб припинився внаслідок смерті [PERSON]. Дані обставини визнаються сторонами спору, а тому в силу ст. 81 ЦПК України, не потребують доказування. Позивачка зазначає, що за час перебування у шлюбі покійної доньки та відповідача, останніми було придбано за спільно зароблені грошові кошти на ім'я [PERSON] автомобілі та причіпи а саме: Легковий автомобіль марки SUZUKI модель GRAND VITARA 2004 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 15.08.2015 року; Причіп марки SCHMITZ модель S 01 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 11.06.2016 року, державний реєстраційний номер В05688ХТ; Вантажний автомобіль марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 11.03.2016 року, державний реєстраційний номер [NUMBER]; Причіп марки SCHMITZ модель SCS24 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 14.04.2016 року, державний реєстраційний номер В05522ХТ; Вантажний автомобіль марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 14.04.2016 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України, державний реєстраційний номер В07188ВЕ. [PERSON] наголошує, що виник спір стосовно частки спадкодавця у спільному сумісному майні, оскільки відповідач вважає згадувані вище автомобілі, окрім автомобіля марки SUZUKI модель GRAND VITARA 2004 року випуску, особистою власністю, що перешкоджає позивачці реалізувати права на спадкування належної їй обовязкової частки за законом. Відтак визначення судом частки у спільному сумісному майні, позивач вважає саме тим ефективним способом судового захисту, котрий не суперечить закону та усунене спірні відносини сторін. Вирішуючи спір суд зазначає таке. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Ковенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Із цією нормою Конвенції кореспондуються приписи частини другої ст. 5 ЦПК України, згідно з якими у випадку, якщо закон не визначає ефективного способу захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного права, свободи чи інтересу, суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Так, в разі смерті співвласника спільного майна, потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути з огляду на наступне. Відповідно до пункту 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012\~ № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р.за № 282/20595 (із змінами) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18. глави 10 цього ж Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тому, якщо зясується, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна померлого співвласника неможливо, то захистити своє набуде в порядку спадкування право власності на невизначену частку померлого співвласника можливо буде саме шляхом предявлення зазначеного позову. В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що \~резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила ? ».\~ Як розяснено в інформаційному листі ВССУ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, за змістом ст.392 ЦК належним відповідачем є особа учасник цивільних правовідносин. Тому, вочевидь, йдеться про учасників правовідносин власності, а отже у якості відповідачів слід залучати інших субєктів права власності на майно, в якому визначаються частки та визнається право власності. Суд зазначає, що відповідно до статті 3 CK України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 CK України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 CK України). Оскільки спірні автомобілі та причіпи були придбані подружжям, вони є об'єктом права спільної сумісної власності, а отже [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності: 1/2 частка легкового автомобіля марки SUZUKI модель GRAND VITARA 2004 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 15.08.2015 року; 1/2 частка причіпу марки SCHMITZ модель S 01 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 11.03.2016 року, державний реєстраційний номер В05522ХТ; 1/2 частка вантажного автомобіля марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 11.03.2016 року, державний реєстраційний номер [NUMBER]; 1/2 частка причіпу марки SCHMITZ модель SCS24 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім'я [PERSON] 14.04.2016 року, державний реєстраційний номер В05688ХТ; 1/2 частка вантажного автомобіля марки DAF модель XF 105/460 2011 року випуску, державний реєстраційний номер В07188ВЕ. З приводу доводів сторони відповідача про те, що усі спірні автомобілі, окрім SUZUKI модель GRAND VITARA, та причіпи було придбано за особисті кошти відповідача, набуті як довід від здійснення підприємницької діяльності, і на це майно не поширюється режим спільної власності, суд зауважує наступне. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.\~ \~ За змістом цієї норми майно,\~набуте\~подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.\~ \~ Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти\~ подружжя або їх спільна праця. Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа -\~\~\~ підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сімї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт\~ спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. З метою доказування придбання спірного майна за кошти від власної підприємницької діяльності, [PERSON] надав суду наступні письмові докази: копії свідоцтва про державну реєстрацію ФОП [PERSON], з датою проведення реєстрації 2004 року; [PERSON] з реєстру платників єдиного податку про перехід на спрощену систему оподаткування з 01.01.2016 року з наданням послуг перевезення вантажним транспортом; Ліцензії Державної служби України з безпеки на транспорті за №247 від 20.05.2016 року про надання права на перевезення вантажів. Згідно довідки від 19.1.2017 року, виданої Тернопільської ОДПІ ДФС України у Тернопільській області, сума доходу відповідача, згідно податкової звітності становить 2007 рік 447\~151 гривень, 2008 рік 422\~248 гривень, 2009 рік 410\~358 гривень, 2010 рік 415\~362 гривень. Даних про отримання доходу відповідачем від здійснення підприємницької діяльності за період 2011 2015 роки не встановлено. Разом з тим судом встановлено, що за життя [PERSON] також займалася підприємницькою діяльністю була одноособовим засновником ТОВ «Європа» з видом діяльності ресторанного бізнесу, надання послуг мобільного харчування, та здійснювала підприємницьку діяльність як ФОП. Згідно даних витребуваної на вимогу представника позивачки інформації з Тернопільської ОДПІ ДФС України в Тернопільській області від 14.02.2018 року, за 2016 рік СПД ФО [PERSON] від діяльності ресторанів отримала доходу в сумі 419\~333 гривень, за 2015 рік 495\~639 гривень, за 2014 рік 450\~521 гривень, за 2013 рік 499\~176 гривень, за 2012 рік 485 677 гривень, за 2010 рік 487\~410 гривень, за 2009 рік 403\~949 гривень, за 2008 рік 467\~866 гривень, за 2007 рік 497\~283 гривень, за 2006 рік 341\~413 гривень, за 2005 рік 198\~986 гривень, за 2004 рік 203\~673 гривень, за 2003 рік 118\~371 гривень, за четвертий квартал 2002 року 6411 гривень. Для української правової системи такий термін, як стандарт доказування є новим, а тому ще малодослідженим. Він є характерним для тих країн де найбільш виражена змагальна модель процесу. В американському та англійському праві під терміном стандарт доказування розуміють критерій, відповідно до якого суддя виносить рішення по справі. Стандарт доказування не ставить мету встановити істину, а лише є показником того, чи змогли сторони успішно виконати покладений на них тягар доказування. Оскільки у вітчизняному процесуальному законі відсутнє визначення розумного сумніву чи доведеності вини поза розумним сумнівом, то для належного розуміння сутності поняття поза розумним сумнівом в Україні насамперед керуватися практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), в якій Суд ілюструє європейський стандарт розуміння аналізованого принципу. Правова позиція ЄСПЛ щодо цього, відображена, зокрема, у п. 43 Рішення від 14 лютого 2008 р. у справі Кобець проти України. Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. З огляду на основоположний властивий цивільному процесу принцип змагальності сторін, системний аналіз наданих позивачем та відповідачем доказів не дозволяють суду за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом» упевнитись в достатності підстав вважати, що спірне майно було придбане виключно за кошти, отримані останнім від здійснення підприємницької діяльності адже і відповідач і [PERSON] займалися підприємницькою діяльністю та отримували дохід (відповідач з 2007 року, [PERSON] з 2002 року, при цьому відсутні будь які дані про отримуваний відповідачем дохід за період 2011 -2015 роки ), у звітах як відповідача так і [PERSON] зазначено про отримувані обсяг виручки від реалізації товару чи послуг, а не чистий дохід, спірні комерційні автомобілі та причіпи було придбано у першій половині 2016 року, й при цьому дозвіл на здійснення такого виду діяльності, як перевезення, відповідач отримав також лише в 2016 році уже після реєстрації за собою права власності на вантажні транспортні засоби, й за відсутності даних про отримання останнім доходу від здійснення підприємницької діяльності з 2011 по 2015 роки, в суду виникає цілком обґрунтований сумнів про придбання згадуваного вище транспорту на кошти, отримані ФОП [PERSON] від здійснення вантажних чи пасажирських перевезень. Враховуючи наведене,

Outcome: approved