Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що в період з 05.09.2016 року по 12.07.2019 року працювала у відповідача на різних посадах, у т.ч. з 11.10.2016 року на посаді виконуючого обов`язки начальника управління правового забезпечення, а з 02.11.2017 року була переведена на посаду начальника юридичного відділу. Наказом №760к від 12.07.2019 року вона була звільнена з посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. При звільнені остаточний розрахунок з нею проведено не було та згідно довідок підприємства станом на 15.07.2019 року існувала заборгованість по заробітні платі за березень 2019 року в сумі 15026 грн., за квітень 2019 року в сумі 18680 грн., за травень 2019 року в сумі 18730 грн., за червень 2019 року в сумі 17743 грн., за липень 2019 року в сумі 131118 грн. 60 коп., а всього на суму 201297 грн. 60 коп. Заробітну плату за березень 2019 року було виплачено 17.07.2019 року, за квітень 2019 року - 17.07.2019 року, за травень 2019 року - 18.07.2019 року, матеріальну допомогу в сумі 65000 грн. сплачено 24.07.2019 року. В зв`язку з цим, позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за червень 2019 року в сумі 17743 грн., частину невиплаченої заробітної плати за липень 2019 року в сумі 66118 грн. 60 коп., а також у відповідності до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 332919 грн. 23 коп. Також зазначила, що внаслідок порушення відповідачем законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях, знервованості, емоційній нестабільності, необхідності застосування додаткових зусиль для відновлення прав, обмеженні можливості реалізувати свої матеріальні та соціальні потреби, необхідності вносити зміни до організації свого життя. З огляду на це також просила стягнути з відповідача на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Під час розгляду справи позивачка подала уточнений позов, в якому зазначила про виплату їй відповідачем заборгованості по заробітній платі за червень 2019 року в сумі 17743 грн. та частково заборгованості за липень 2019 року в сумі 118 грн. 60 коп. В зв`язку з чим, просила стягнути залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 66000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 297458 грн. 23 коп. та моральну шкоду, розмір якої збільшила до 15000 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в наданому відзиві проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідно до довідки від 11.11.2019 року остаточний розрахунок із позивачкою по заробітній платі проведено 24.07.2019 року. При розрахунку середньої заробітної плати позивачкою обрано початкову дату розрахунку 5 число наступного місяця, що не відповідає умовам п.5.8 Колективного договору, якими передбачено, що заробітна плата виплачується за першу половину 21-23 числа поточного місяця, за другу половину 7-9 числа наступного місяця. Також у відзиві відповідач посилався на те, що жодних підстав для нарахування та виплати матеріальної допомоги в розмірі трьох окладів в сумі 66000 грн. позивачці не було, до бухгалтерії не надходило та ця сума не увійшла до остаточного розрахунку при звільненні. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідач просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на недоведеність позивачкою факту заподіяння їй такої шкоди. У відповіді на відзив позивачка заперечувала проти доводів відповідача щодо неправильного визначення початкової дати для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на норми ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці». В частині нарахування матеріальної допомоги посилалась на те, що у відповідності до її заяви від 12.07.2019 року про надання матеріальної допомоги керівником підприємства була надана письмова вказівка бухгалтерії до оплати. 17.12.2019 року представником відповідача до суду було подано клопотання про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивачки, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в період з 05.09.2016 року по 12.07.2019 року позивачка працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на різних посадах, у т.ч. з 02.11.2017 року на посаді начальника юридичного відділу. Наказом №760к від 12.07.2019 року вона була звільнена з посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу та ст.24 Закону України «Про оплату праці» виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно довідок від 05.07.2019 року №244 та від 15.07.2019 року, що видані позивачці Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» за підписом голови правління та головного бухгалтера вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед позивачкою складала: за березень 2019 року в сумі 15026 грн., за квітень 2019 року в сумі 18680 грн., за травень 2019 року в сумі 18730 грн., за червень 2019 року в сумі 17743 грн., за липень 2019 року в сумі 131118 грн. 60 коп. Нарахування цих коштів також підтверджується наданими позивачкою розрахунковими листами. Також з виписок по картковому рахунку позивачки вбачається, що заробітну плату за березень 2019 року та квітень 2019 року позивачці була виплачена відповідачем - 17.07.2019 року, за травень 2019 року - 18.07.2019 року, матеріальну допомогу згідно розрахункового листа за липень 2019 року в сумі 65000 грн. сплачено 24.07.2019 року, заробітну плату за червень 2019 року сплачено 09.08.2019 року, частину заборгованості по заробітній платі за липень 2019 року в сумі 118 грн. 60 коп. сплачено 07.08.2019 року. Таким чином, судом встановлено, що заробітна плата була виплачена позивачці з порушенням строків, встановлених ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці», а також строків, встановлених п.5.8 Колективного договору. Крім того, відповідна заборгованість не була виплачена позивачці і на день звільнення, а на теперішній час невиплаченою залишається сума в розмірі 66000 грн. за липень 2019 року, що згідно розрахункового листа нарахована, як матеріальна допомога. Перевіряючи заперечення відповідача стосовно того, що жодних підстав для нарахування та виплати матеріальної допомоги позивачці в розмірі трьох окладів в сумі 66000 грн. не було, до бухгалтерії не надходило та ця сума не увійшла до остаточного розрахунку при звільненні, суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивачкою на ім`я голови правління Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» подавалась заява від 12.07.2019 року про надання їй матеріальної допомоги в розмірі трьох окладів для вирішення сімейних обставин. Вказана заява містить резолюції керівника до бухгалтерії «До оплати». Згідно виданого бухгалтерію розрахункового листа за липень 2019 року вбачається, що позивачці було нараховано серед іншого і матеріальну допомогу в сумі 66000 грн. Факт заборгованості по виплаті коштів, нарахованих за липень 2019 року підтвердженого довідкою від 15.07.2019 року за підписом голови правління та головного бухгалтера. Виплата матеріальної допомоги за сімейними обставинами передбачена п.7.9 Колективного договору в новій редакції, прийнятій згідно постанови спільного засідання по колдоговору від 20.03.2012 року, що вбачається зі змін та доповнень до колективного договору заводу за підписом голови правління та голови профспілки, які надані позивачкою разом із колективним договором на підтвердження своїх вимог. Таким чином, суд відхиляє заперечення відповідача та вважає, що позивачкою доведено обгрунтованість та фактичне нарахування їй матеріальної допомоги при звільненні в липні 2019 року в сумі 66000 грн., яка відповідачем до теперішнього часу не виплачена. Також суд вважає безпідставними заперечення відповідача стосовно того, що при розрахунку середньої заробітної плати позивачкою неправильно визначено початкову дату розрахунку 5 число наступного місяця, що не відповідає умовам п.5.8 Колективного договору, якими передбачено, що заробітна плата виплачується за першу половину 21-23 числа поточного місяця, за другу половину 7-9 числа наступного місяця. Так, позивачкою заявлену вимогу про стягнення заборгованості в сумі 66000 грн., що складає невиплачену матеріальну допомогу, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України. В зв`язку з цим, середній заробіток підлягає розрахунку за період з наступного дня після звільнення та по день фактичної виплати заборгованості, а вразі, якщо вона продовжує існувати по день ухвалення рішення судом. З огляду на це, суд вважає безпідставними, як заперечення в цій частині представника відповідача, так і розрахунок середнього заробітку здійснений позивачкою в частині його проведення з дня, коли їй повинна була бути виплачена заробітна плата, а не з наступного за днем звільнення дня. Також суд враховує, що з розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, який наведений позивачкою в позовній заяві, вбачається, що при його проведенні позивачкою середньоденна заробітна плата визначалась виходячи із заробітної плати за два попередні місяці роботи, що передували відповідному місяцю за який виникла заборгованість. Проте, суд вважає, що середньоденна заробітна плата для розрахунку повинна обраховуватись виходячи із заробітної плати за два останні повністю відпрацьовані місяці роботи, що передували звільненню, тобто за травень та червень 2019 року. Згідно довідки відповідача вбачається, що середньоденний заробіток позивачки за період з 01.05.2019 року по 30.06.2019 року склав 1238 грн. 48 коп. та вказаний розмір позивачкою під час розгляду не заперечувався. В зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки нарахованої та невиплаченої матеріальної допомоги в сумі 66000 грн., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 292892 грн. 03 коп. (1238,48 грн. середньоденної заробітної плати х 137 робочих днів за період з 13.07.2019 року по 28.01.2019 року). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд вважає, що внаслідок порушення відповідачем діючого законодавства та прав позивачки щодо своєчасної виплати їй заробітної плати та розрахунку при звільненні, останній було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях, знервованості, емоційній нестабільності, необхідності застосування додаткових зусиль для відновлення прав, обмеженні можливості реалізувати свої матеріальні та соціальні потреби, необхідності вносити зміни до організації свого життя. Поряд з цим, суд вважає завлений позивачкою до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 15000 грн. завищеним та таким, що не відповідає ступеню та тривалості моральних страждань. В зв`язку з цим, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Таким чином, всього з відповідача на користь позивачки слід стягнути 360892 грн. 03 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Оскільки позивачку в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» було звільнено від сплати судового збору за заявлену та задоволену вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 3608 грн. 92 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial