Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який був нею уточнений, в обґрунтування якого зазначила, що вона з 2003 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. У них з відповідачем 09.03.2004 року народився син [PERSON]. У 2013 році відносини між нею та відповідачем були припинені, і з того часу вони стали проживати окремо. Малолітній син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач долею сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймає. Місце свого перебування на даний час не повідомляє. Вона має намір та можливість періодично на незначний час, тривалістю до одного місяця, вивозити сина на відпочинок з метою оздоровлення за межі України. Однак коли в телефонному режимі звернулася з цим питанням до відповідача, то відповідач категорично відмовився надати згоду на виїзд дитини за кордон. При цьому нічим цю відмову не мотивував. Вважає, що фактичною причиною такої відмови є неприязні стосунки з відповідачем через відсутність порозуміння між ними з певних питань. Вона ніколи не перешкоджала спілкуванню дитини з батьком, однак відповідач спілкується з сином лише телефоном, а тому вважає, що ненаданням відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон порушуються права дитини. Просить суд надати їй дозвіл на оформлення усіх, повязаних з перетинанням державного кордону України, документів для виїзду за межі України малолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди батька дитини [PERSON]; надати малолітній дитині [PERSON], 09.03.2004 року, дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до Російської Федерації з метою оздоровлення, у супроводі матері [PERSON] без згоди батька дитини [PERSON], строком на три роки. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не зявився, надав письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через засоби масової інформації. Заяви про розгляд справи за його відсутність від відповідача не надходило.За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі доказів, які додані до справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду. Суд,розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився 09 березня 2004 року у місті Первомайськ Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Батьками дитини є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради 13.11.2014 року № 3171, вбачається, що позивач [PERSON] разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], проживають за адресою: [INFO] (а.с. 9). В позовній заяві позивач зазначає, що вона має можливість виїхати за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дитини, а відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд сина за кордон без пояснення причин тому. Відповідачем не надано до суду доказів в спростування зазначеного позивачем. Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.313 ЦПК України\~фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в,їзду в Україну громадян України»\~Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього\~Закону\~та інших законів України. Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які не момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України»\~виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до статей 3, 6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виховання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до статей 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Як встановлено судом позивач має намір організувати для неповнолітнього сина поїздки за кордон на відпочинок з метою оздоровлення дитини, що не заборонено діючим законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку, що неможливість отримання у відповідача письмової згоди на виїзд неповнолітнього сина за межі України без супроводу батька призводить до порушення прав позивача та їх неповнолітнього сина. Також, на думку суду, тимчасовий виїзд дитини з матір'ю за межі України за кордон не суперечить інтересам дитини і не порушує прав відповідача як батька дитини, при цьому суд насамперед виходить з інтересів неповнолітнього сина сторін та вважає, що поїздки за кордон на відпочинок позитивно вплинуть на розширення світогляду дитини, зможуть покращити її фізичний та духовний розвиток, призведуть до покращення стану здоров'я дитини. За таких обставин вимоги про надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітнього сина сторін та дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на законі, підтверджені встановленими обставинами та перевірені наданими доказами. На підставі викладеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved