Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.1993 року по 15.01.2015 року. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між сторонами було укладено договір про поділ майна. Також після розлучення між сторонами було досягнуто згоду щодо того, що діти проживають з позивачкою. На даний час неповнолітня дочка проживає разом з матір`ю, але відповідач не зареєстрував дочку у своїй квартирі. Відповідач тривалий час не цікавиться життям дітей, але після звернення позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів, він звернувся до суду із позовом про визначення його участі у вихованні дитини. Судове рішення виконувалося у примусовому порядку, але через те, що дитина категорично не бажає зустрічатися з батьком, такі зустрічі проведені не були. Такі події є психотравмуючими для дитини, вона переживає стрес та її психічний стан погіршується. На даний час позивачка через відносини, що склалися з відповідачем, не має можливості вирішувати питання, пов`язанням із життям та розвитком дитини, зокрема, зареєструвати місце проживання дитини, виїхати за межі України, при цьому батько таких згод не надає. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] разом з матір`ю. 21.10.2020 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити, зважаючи на те, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини відсутній. Крім того, позивачкою не виконується рішення суду про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. Також відповідач вказує про те, що позивачкою було змінено місце проживання та місце навчання дочки, про що він не був повідомлений. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивачки у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наданий Органом опіки висновок, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити та розгляд справи проводити без його участі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2003 року по 15.01.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін по справі народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. У своєму позові [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати дочці все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дитини, після розірвання шлюбу дитини постійно проживає з нею, вона піклується про неї, забезпечує всім необхідним. Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з 2015 року разом не проживають, після розірвання шлюбу неповнолітня [PERSON] залишилася проживати разом з матір`ю. Позивачка [PERSON] на даний час не працює фінансовим директором ТОВ «ТТД», отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 48000, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою. За місцем роботи позивачка [PERSON] характеризується позитивно, є професіоналом, вдумливим фахівцем, ініціативним працівником, успішно справляється зі своїми посадовими обов`язками, що підтверджується характеристикою. На обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога позивачка [PERSON] не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Відповідно до акту про проживання ЖБК «Червоноткацький» [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом з мамою [PERSON] . За місцем проживання матері та дитини спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА спільно з фахівцем соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві Центру соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді проведено обстеження житлово-побутових умов та складено акт, згідно якого умови для виховання, розвитку та проживання дитини відповідають вимогам. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , навчається у 5 класі «Києво-Воскресенського ліцею», характеризується позитивно. Також неповнолітньою [PERSON] було надано до Служби у справах дітей та сім`ї усні та письмові пояснення, в яких зазначила, що вона постійно проживає з мамою, а також надалі бажає проживати з мамою. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 102/02/37-7101 від 07.10.2020 року Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] керувався наступними національними та міжнародними нормами. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, а також ставало приводом для звернення до суду, Органу опіки та піклування, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на їх можливість домовитися щодо визначення місця проживання дочки, а також щодо участі кожного з них і вихованні дитини, що змусило позивачку звернутися до суду. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи вік та потреби у повсякденному житті. Також судом враховується, що дитина після припинення шлюбних відносин постійно проживала та проживає разом з матір`ю, звикла до неї, прив`язана до матері, можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, не має шкідливих звичок, тривалий час самостійно здійснює догляд та утримання дитини, займається її розвитком. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, малолітня дитина потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі [PERSON] буде краще проживати з мамою. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю, при цьому задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved