Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання дитини, вказуючи, що в період з 09.11.2012 по 24.02.2016 вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою: [ADDRESS] . В період спільного проживання сторін, [INFO] народився син - [PERSON] . Згодом, 25.02.2016 сторони уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 215. Позивачка вказує, що з листопада місяця 2017 року, вони не можуть проживати, як сім`я, разом, причиною розпаду сім`ї є те, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, склалися неприязні стосунки між ними, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне господарство не ведуть, разом не проживають. Оскільки сім`я розпалася остаточно, просить суд шлюб розірвати та не надавати строк на примирення подружжя. Також, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 11750 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. До суду відповідачем скеровано відзив на позов, яким останній визнав позовні вимоги частково, а саме: в частині розірвання шлюбу з [PERSON] та стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 5000 грн. В обґрунтування вказував, що з 12.03.2018 після сварки з позивачкою він проживає окремо, спільного господарства не ведуть, сімейних та шлюбних стосунків не мають. Вважає, що збереження шлюбу, подальше спільне життя з позивачкою та їх примирення є неможливими. Тому, не заперечує проти розірвання шлюбу. Вказував, що у нього гарні стосунки та повне взаєморозуміння з їх неповнолітнім сином - [PERSON] , [INFO] Вони часто спілкуються, разом проводять дозвілля та разом відпочивають, коли це дозволяє позивачка. Він не заперечує проти власного обов`язку з утримання сина, що передбачений ст. 180 Сімейного кодексу України, але заперечує проти розміру аліментів, визначеного позивачкою, та проти її твердження, що він не приймає участі в утриманні дитини. Наскільки йому відомо, позивачка не працює з моменту народження їх сина, тобто з серпня 2014 року, будь-яких інших доходів не має. Натомість, він здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа - підприємець, що підтверджується Витягом з ЄДР від 27.02.2019. Матеріальним забезпеченням їх сім`ї завжди опікувався він, тоді як позивачка після народження дитини повністю зосередилась на її вихованні та розвитку. Після фактичного припинення сімейних стосунків з позивачкою у березні 2018 року він не припинив матеріально забезпечувати ані позивачку, ані їх дитину. Так, за період з квітня 2018 року по січень 2019 року його витрати на утримання неповнолітнього сина та позивачки становлять приблизно 123615,00 грн. Крім того, всі витрати на утримання сина під час його перебування з ним ніс особисто він без будь-якої участі позивачки. Оскільки вони з позивачкою мирно вирішили питання утримання спільної дитини і жодних конфліктів з цього приводу між ними не виникало, він приймав участь в утриманні сина в натуральній формі (продукти, одяг, взяття та іграшки, послуги), а також надавав позивачці грошові кошти на утримання дитини готівкою в руки, без оформлення будь-яких розписок тощо. Крім того, позивачка мала можливість безперешкодно отримувати грошові кошти з його банківського рахунку, оскільки є тримачем та розпорядником банківської картки, прив`язаної до цього рахунку. І позивачка цією можливістю користувалася, отримавши з вказаного рахунку грошові кошти в загальному розмірі 172929, 86 грн. за період з 14 березня 2018 року по 31 грудня 2018 року включно, що підтверджується банківськими виписками. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.04.2019 прийнято справу до провадження та призначено до підготовчого судового засідання, яке ухвалою від 31.05.2019 закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивачки - адвокат Киченок А.С. в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що жодних спільних інтересів у його довірительки з відповідачем немає, так само як і наміру продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю, вважає, що подальше спільне життя неможливе і такий шлюб суперечить як її інтересам, так і моральним засадам суспільства. Просив залишити прізвище « [PERSON] ». Також, суду пояснив, що відповідач матеріально своєму синові допомагає не регулярно і у спосіб, який сам вважає за доцільне. Як відомо, він отримує нерегулярний і мінливий дохід, тому, вважає, що встановлення аліментів у твердій грошовій сумі є найбільш доцільним, зважаючи на мінливий характер його доходів. На даний час, не має можливості самостійно без участі батька дитини утримувати сина, оскільки позивачка не працює. Щомісячні витрати на утримання спільної з відповідачем дитини складають 23500 грн., з яких: 6000 грн. - оплата за дитячий садок, 6000 грн. - вартість таксі до дитячого садка, одяг - 2000 грн., харчування - 6000 грн. (глютен-лактозна дієта), розваги, іграшки - 2000 грн. тощо. У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача - адвокат Кравченко Р.М. позов визнав частково. Не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 5000 грн. щомісячно до повноліття дитини. Пояснив, що існує обов`язок обох батьків утримувати спільну дитину. Позивачка є людиною працездатного віку, наскільки йому відомо, інвалідності або іншого обмеження працездатності немає, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів родини на власному утриманні не має. Отже, вона має можливість працювати та отримувати дохід і приймати участь в утриманні спільної дитини, виходячи з положень чинного законодавства України. Тобто, частка його довірителя в утриманні дитини і, відповідно, розмір аліментів, що має стягуватись з нього на утримання сина, має складати 5000 грн. на місяць до досягнення дитиною повноліття. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в період спільного проживання у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Згідно з вказаного свідоцтва про народження батьками дитини записано [PERSON] та [PERSON] Сторони 25.02.2016 уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 215. В результаті, відбулася зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на «[PERSON]». В ході розгляду справи судом з`ясовано, що шлюбні відносини між сторонами припинені у зв`язку із непорозумінням, а також внаслідок різних поглядів на життя, разом не проживають, спільне господарство не ведуть з 12.03.2018, збереження сім`ї не можливе. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, тому, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Таким чином, суд вважає доведеним, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, тому шлюб необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Правова природа аліментів у розумінні норм глави 15 СК України є такою, що з одного боку вони є правом, а з іншого - обов`язком, і надаються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. За правилами статті 182 СК України та пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до вимог ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. При цьому, суд бере до уваги, що згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позивачкою розміру аліментів, які остання просить стягнути з відповідача. Зокрема, позивачкою не наведено підстав стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі 11750 грн. щомісячно, враховуючи рівність обов`язків по утриманню дитини обома батьками. Нею не надано доказів щодо понесених щомісячних витрат на утримання сина, для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дитини. Твердження позивачки про те, що її витрати щомісячно складають 23500 грн., а саме: 6000 грн. - оплата за дитячий садок, 6000,00 грн. - вартість таксі до дитячого садка, 2000,00 грн. - одяг, 6000,00 грн. - харчування, 2000,00 грн. - розваги, іграшки, суд оцінює критично та погоджується з розрахунком відповідача на суму 10000 грн., адже витрати на відвідування дитячого садочка та оплату таксі позивачкою не підтверджено документально. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплатив на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини за лютий, березень, квітень та травень 2019 року. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи, що відповідач утримує спільну дитину та мати дитини, що підтверджується банківськими виписками, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, до стягнення з відповідача підлягають аліменти на користь позивачки у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. на щомісяця, враховуючи найкращі інтереси дитини та її вікові потреби. При цьому, суд зазначає, що позивачка не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 768,4 грн. у частині позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати якого позивачку було звільнено відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial