Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві спільної часткової приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , проживають та зареєстровані вона (позивачка), а також її син [PERSON] , невістка [PERSON] і її онук [PERSON] , а також значиться формально зареєстрованим її син [PERSON] , відповідач по справі. Зазначає, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 02.01.2019р., добровільно відмовившись від права на користування таким, що підтверджується актом обстеження сім`ї від 09.08.2019р. Стверджує, що відповідач [PERSON] жодних витрат по утриманню будинку не несе і таким не користується, не приймає участі в спільному побуті, підстав для продовження терміну зберігання за таким права користування спірним житловим приміщенням не має, його особистих речей в спірному будинку не має, що свідчить про втрату ним інтересу до такого, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагує. З огляду на наведене просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання позовні вимоги визнав та не заперечує проти задоволення таких. Зазначив, що самостійно залишив спірний житловий будинок і на даний час проживає у м.Києві. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні не заперечив проти задоволення вищевказаних позовних вимог. Представник третьої особи - Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської областів судове засідання не з`явився, а надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності та вказали, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового провадження та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] є співвласниками (спільна часткова - по 1/2 частці) житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 20.05.2008р. та зареєстрованим у реєстрі за №1515 і витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19231516 і №19231600, виданих 18.06.2008р. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим в житловому будинку [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області від 12.08.2019р. №3654 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку. Факт відсутності проживання та користування відповідачем [PERSON] у спірному будинку підтверджується актом обстеження сім`ї від 09.08.2019р., який складений комісією в складі депутата міської ради [PERSON] , спеціаліста землевпорядника [PERSON] та міського голови [PERSON] , згідно якого останній з січня 2019 року не проживає за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку [ADDRESS] . Зазначені обставини також були підтверджені в судовому засіданні поясненнями самого ж відповідача [PERSON] , який підтвердив, що не проживає у спірному житловому приміщенні, самостійно залишив таке і на даний час проживає у м.Києві. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а значиться там лише формально зареєстрованим, не бере участі в його утриманні, а також визнав позовні вимоги, позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, третя особа по справі - співвласник [PERSON] позовні вимоги підтримав, а тому суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст.405 ЦК України. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп., що підтверджується поданою нею квитанцією №ПН886099 від 27.08.2019р. (платник: [PERSON] , банк платника: АТ АКБ «Львів»). У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідач [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачці [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені нею при подачі позову до суду, тобто 384,20 грн., а іншу частину сплаченого позивачкою та документально підтвердженого судового збору в розмірі 384,20 грн. необхідно стягнути з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved