Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] державного технологічного університету, третя особа: [PERSON] про скасування наказу, поновлення на работі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,0 гривень. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила наступне. З 20 жовтня 2015 року працювала в [PERSON] державному технологічному університеті на посаді помічника ректора. 29 листопада 2016 року наказом №508-к від 29.11.2016 року була звільнена з роботи з формулюванням «за прогул без поважних причин» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Фактичною причиною вважає неприязні стосунки, які склались у неї з керівництвом ЧДТУ у звязку із активною та принциповою позицією під час виборчої компанії ректора та звернення до правоохоронних органів та керівництва Міністерства освіти та науки з повідомленнями щодо протиправних дій керівництва університету. Своє звільнення позивачка вважає незаконним, оскілки прогулу без поважних причин не вчиняла, а була відсутньою на роботі 10 жовтня 2016 року з 9-40 до 13-00, оскільки виконувала особисте доручення в.о. ректора [PERSON] про надання йому оперативної та обєктивної інформації щодо розгляду судової справи за позовом [PERSON] про поновлення на посаді ректора ЧДТУ, а саме: перебувала в залі судового засідання під час розгляду апеляційної скарги ЧДТУ на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси за позовом [PERSON] про поновлення її на посаді ректора ЧДТУ. Вказувала на те, що серед підстав видання наказу №508- к від 29.11.2016 року, яким вона була звільнена з роботи, не зазначено документ, яким було зафіксовано факт і час відсутності позивачки на роботі 10 жовтня 2016 року. Не вказаний такий документ і як підстава для видання розпорядження №51/01 від 11.10.2016 року «Про надання письмових пояснень», наказу №423/01 від 02.11.2016 року «Про утворення робочої групи», протоколах робочої групи. Таким чином, звільнення відбулось без належного оформлення факту і часу відсутності позивача на роботі. Оскільки посадові обовязки не були формально визначені, так як не існувало затвердженої посадової інструкції помічника ректора або іншого документу, яким би було визначено повноваження, підпорядкування тощо, виконувала безпосередні вказівки в.о. ректора, знаходячись у його прямому підпорядкуванні. Такі доручення неодноразово надавались в усній формі. Відповідно, іі відсутність декілька годин 10 жовтня 2016 року в робочому кабінеті не свідчить про вчинення прогулу, бо у цей час вона виконувала доручення безпосереднього керівника [PERSON] та перебувала в якості вільного слухача на судовому засіданні по справі за позовом [PERSON] про поновлення на посаді ректора ЧДТУ, щоб донести інформацію про хід розгляду справи, оскільки від рішення по цій справі залежало питання подальшого перебування [PERSON] на посаді керівника ЧДТУ. Зазначила, що під час розгляду справи було підтверджено, що станом на листопад 2016 року позивач була членом профспілкового комітету ЧДТУ. Відповідно, визначена процедура звільнення за ініціативою роботодавця передбачає отримання згоди не тільки від профкому ЧДТУ, а також від [PERSON] обкому профспілки працівників освіти і науки як вищестоящого органу профспілки. Однак, обком профспілки такої згоди не надавав, відсутні також докази направлення подання до обкому профспілки стороною відповідача. Тому має місце порушення вимог статей 43, 252 КЗпП України, ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». У звязку із вищезазначеними обставинами просила визнати незаконним наказ №508-к від 29.11.2016 року, поновити на посаді помічника ректора, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10\~000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреностей, позовні вимоги не визнали. На обґрунтування своєї позиції зазначили, що згідно п.15 Правил внутрішнього трудового розпорядку ЧДТУ позивачка повинна була перебувати на роботі з 8 до 17 години, з переривом на обід. Протоколом засідання робочої групи було встановлено, що [PERSON] була відсутня на роботі 10.10.2016 року без поважних причин з 9.00 год. 30 хв. по13.00 год. 11.11.2016 року первинною профспілковою організацією було надано згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 28.11.2016 року було отримано відповідь [PERSON] обласного комітету профспілки працівників освіти та науки №249, згідно якого позивач не є членом профкому університету і для її звільнення достатньо згоди профкому первинної профспілкової організації. Вказували, що позивачка допустила грубе порушення трудової дисципліни, оскільки 10.10.2016 року без відома керівництва була присутня у судових засіданнях в апеляційному суді Черкаської області, проте таких вказівок керівник університету [PERSON] не давав, тому це не було виконанням трудових обовязків помічника ректора. Позивачка не є стороною, представником в справі, яку відвідувала 10.10.2016 року. В даних судових засіданнях приймав участь представник за довіреністю [PERSON] На підставі викладеного з урахуванням рішення профкому було видано наказ №508-к від 29.11.2016 року про звільнення [PERSON] Звільнення відбулось за результатами перевірки оформленої протоколом робочої групи №2 від 04.11.2016 року та дозволу первинної профспілкової організації університету №37-11-16 від 11.11.2016 року, до якої [PERSON] не має жодного відношення, доводи позивач про особисту помсту в.о. ректора є надуманими. Крім того, в судовому засіданні позивачем не надано доказів того, що вона діяла зо особистим дорученням в.о. ректора [PERSON] Просили відмовити у задоволенні позову. Третя особи [PERSON]\~у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказував на те, що не давав [PERSON] усних вказівок щодо надання інформації про хід судового розгляду справи [PERSON], оскільки в судовому засіданні приймав участь інший представник за довіреністю. Вважає, що позивачка самовільно полишила своє робоче місце, яке розташоване в приміщенні ЧДТУ та намагається обґрунтувати поважність своєї відсутності на робочому місці більше трьох годин з посиланням на усну вказівку в.о. ректора. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він перебуває на посаді помічника ректора ЧДТУ, оскільки посадова інструкція помічника ректора в університеті не затверджена, виконує доручення ректора, в тому числі усні. Свідок [PERSON]в судовому засіданні вказував, що брав участь у судових засідання в справі за позовом [PERSON] до Міністерства освіти та науки, ЧДТУ. Підтвердив присутність позивача у декількох судових засіданнях в справі за позовом [PERSON] у якості вільного слухача в період з травня по жовтень 2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказувала, що є головою обкому профспілки працівників освіти і науки. Вказувала, що [PERSON] не є членом профспілкового комітету, оскільки її не було обрано на конференції. [PERSON] має статус представника ректора у профкомі університету. Розглянувши звернення про звільнення [PERSON] була надана відповідь, що оскільки позивач не обрана членом профкому, згода на її звільнення не потрібна та достатньо згоди первинної профспілкової організації університету. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є головою профкому ЧДТУ. Про прогул без поважних причин позивача 10.10.2016 року свідку стало відомо з письмових пояснень [PERSON], також нею був підписаний протокол робочої групи від 03.11.2016 року та від 04.11.2016 року. Зазначила, що під час вирішення питання первинною профспілковою організацією про звільнення позивача було присутні 19 осіб, що створює кворум для прийняття рішень. [PERSON] була делегована до складу профспілки до затвердження на профспілковій конференції. Такої посади як представник ректора в профкомі не існує. Правові підстави діяльності профспілок закріплені у Законі України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», також профспілка діє на підставі Положення та Статуту. У 2014 році був обраний профспілковий комітет у кількості 35 осіб. Станом на 10.11.2016 року залишилось 26 осіб. У тому числі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були введені до складу профспілки до затвердження на наступній конференції. Таким чином, вони брали у голосуванні як члени профспілки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є юрисконсультом ЧДТУ та за сумісництвом секретарем, їй буо відомо, що [PERSON] відвідує засідання в справі [PERSON]. Однак, особисто вона цього не бачила. Зазначила, що нею був заповнений табель за жовтень 2016 року, в тому числі було зазначено, що позивач була присутня на роботі 10.10.2016 року. В подальшому, зробила коригування табелю та поставила прогул за весь день 10.10.2016 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що був членом робочої групи щодо перевірки обставин відсутності на робочому місці [PERSON] Отримав інформацію від ректора про відсутність позивача на робочому місці та почав моніторити її відсутність, в подальшому був складений відповідний акт, який підписали окрім нього [PERSON] та [PERSON] Також повідомив, що йому стало відомо від в.о. ректора [PERSON], що [PERSON] знаходиться у суді. В подальшому підготували розпорядження про відібрання пояснень. За результатами перевірки був складений протокол робочої групи від 04.11.2016 року. Вказував, що є членом профкому та брав участь у питанні звільнення [PERSON] Також у голосуванні брали участь [PERSON], [PERSON], [PERSON] Д,В., [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказував, що є членом профспілки. Брав участь у засіданні, де вирішувалось питання щодо звільнення позивача, також були присутні та голосували [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інші. Спочатку був присутній і ректор, але під час голосування були присутні тільки члени профспілки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказував, що увійшов до складу профспілки у звязку із створенням нового факультету. Під час голосування по питанню звільнення [PERSON] були присутні та голосували також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інші. Голосування було таємним. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказував, що є членом профспілки. У засіданні де вирішувалось питання щодо звільнення позивача участі не брав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що увійшов до складу профспілки, брав участь в засіданнях з серпня 2016 року, в тому числі голосував по питанню звільнення позивача за прогул без поважних причин. В засіданні також брали участь голосуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та інші. Голосування було таємним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказував, що працює провідним юрисконсультом ЧДТУ, був членом робочої групи, на засіданні робочої групи були розглянуті пояснення в.о. ректора [PERSON] та прийнято рішення, яке оформлене протоколом від 02.11.2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказувала на наявність конфліктної ситуації між позивачкою та в.о. ректором [PERSON], що на її думку, могло стати причиною для звільнення [PERSON] Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 17.05.2017 року провадження в справі було зупинено на підставі п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, до надання профспілковим комітетом ЧДТУ згоди на звільнення [PERSON] та належним чином завірений склад профспілкового комітету ЧДТУ станом на дату голосування, лист реєстрації членів профкому, які були присутні на засіданні під час прийняття рішення. Відповідно до Ухвали Соснівського районного суду м.Черкаси від 16.01.2018 року розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Вислухавши пояснення позивача, пояснення представників відповідача, третьої особи, пояснення свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно зі\~ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до розпорядження №51/01 від11.10.2016 року по [PERSON] державному технологічному університету в.о. ректор [PERSON] зобовязав помічника ректора [PERSON] надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі та надати документи, які підтверджують поважність причин не перебування на роботі у вказаний період. Відповідно до пояснювальної записки від 11.10.2016 року [PERSON] зазначено, що у кінці червня 2016 року отримала особисте доручення в.о. ректора [PERSON]О, здійснювати моніторинг судових справ, у яких бере участь ЧДТУ. На деякі справи були видані доручення. Зокрема, 10 жовтня 2016 року в межах усного доручення була присутня в апеляційному суді Черкаської області на судовому засіданні під час розгляду апеляційних скарг МОН та ЧДТУ на рішення Придніпровськогорайонного суду м.Черкаси за позовом [PERSON] Наказом за №508-к від 29.11.2016 року по [PERSON] державному технологічному університету [PERSON] звільнено з роботи через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Підставами для прийняття вказаного наказу зазначені: копія наказу №423/01 від 02.11.2016 року про утворення робочої групи; протокол №1 від 03.11.2016 року засідання робочої групи з перевірки обставин відсутності [PERSON]; протокол №2від 04.11.2016 року засідання робочої группи з перевірки обставин відсутності [PERSON]; пояснювальна записка від 11.10.2016 року; рішення профкому про надання згоди на звільнення №37-11-16 року від 11.11.2016 року; витяг з протоколу засідання профкому від 10.11.2016 року №38-11. Відповідно до акту про відсутність на роботі [PERSON] зазначений акт складений о 17.00 год. 10 жовтня 2016 року Начальник відділу кадрів [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] зафіксували факт відсутності на роботі помічника ректора [PERSON] з 9.30 год. по 13.00 год. Відповідно до положень п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Статтею 147-1 КЗпП України визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. У\~\~п. 22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Під час видання наказу\~за №508-к від 29.11.2016 року «Про звільнення [PERSON]Б.» зазначені вимоги чинного законодавства не були дотримані. Так, Правилами внутрішнього розпорядку, затвердженого конференцією трудового колективу ЧДТУ 06 березня 2015 року визначено перелік нормативних актів, якими визначені службові обовязки працівників за відповідною спеціальністю, кваліфікацією та посадою. Відповідно до п.24 зазначених Правил такими актами є Посадова інструкція, Положення, правила внутрішнього розпорядку Університету. В судовому засіданні встановлено, що посадова інструкція помічника ректора ЧДТУ не була затверджена. Таким чином, відсутній локальний нормативний документ, яким могло бути врегульовано питання оформлення вказівок та доручень від ректора до помічника ректора, контролю за їх виконанням та звітування, відповідальності за неналежне виконання доручень, фіксування порушень тощо. Між тим, встановлено, що позивач неодноразово брала участь у судових засідання як представник ЧДТУ, крім того представляла інтереси працівників університету та вела роботу з висвітлення блоку юридичних та кадрових питань ЧДТУ та його працівників, брала участь в робочої групі по розробці проекту змін до Положення про вчену раду ЧДТУ, готувала проекти розпоряджень тощо. Як пояснювала позивач в судовому засіданні, дійсно в час, зафіксований у акті вона була відсутня на робочому місті. Однак вказане не свідчить про вчинення прогулу, оскільки вона виконувала усне доручення в.о. ректора [PERSON], яке отримала у червні 2016 року перебувати у залі судового засідання під час розгляду трудового спору [PERSON], слідкувати за подальшим рухом справи та доводити йому особисто інформацію по вказаній справі. Суд враховує покази свідків [PERSON], [PERSON] які підтвердили, що [PERSON] відвідує засідання в зазначеній справі, крім того свідок [PERSON] підтверджував, що в якості вільного слухача позивач була присутня неодноразово. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця» ратифіковано цю Конвенцію. Відповідно до п. 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Діючим законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених\~ЦПК України. Отже, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Оскільки, як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачка була відсутня на роботі 10.10.2016 року у звязку із відвідуванням судового засідання в справі, де стороною є ЧДТУ, в якому вона працювала на посаді помічника ректора. Суд приходить до висновку, що звільнення позивачки з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України проведено без наявності до того достатніх підстав, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами, що [PERSON] не могла отримати вказівки від в.о. ректора здійснювати супровід вказаної судової справи, в тому числі в якості вільного слухача. Частина перша статті 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обовязок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень. Частиною другою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частиною другою статті 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Як вбачається з копії наказу про звільнення позивачки №508-к від 29.11.2016 року матеріалів справи, та підтверджено показами свідків [PERSON], [PERSON] згода від [PERSON] обласного комітету профспілки працівників освіти і науки на звільнення [PERSON] як члена первинної профспілкової організації отримано не було. Відповідно до пояснень Голови ППО ЧДТУ [PERSON] на звітно-виборній конференції первинної профспілковій організації [PERSON] державного технологічного університету від 27.11.2014 року був обраний профспілковий комітет у складі 35 осіб. Станом на момент розгляду подання в.о. ректора [PERSON] щодо надання згоди на звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) [PERSON], помічника ректора склад профспілкового комітету зазнав змін. З листа присутності на засіданні профспілкового комітету від 10.11.2016 року вбачається, що присутніми були 19 осіб, в тому числі позивачка. Разом із тим, на думку представника профспілки позивачка разом із іншими особами (всього 5 осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]Є.) були делеговані до складу профспілкового комітету університету від новоствореного підрозділу замість вибувших членів, але ще не були затверджені профспілковою конференцією. Тільки 14 із 19 присутніх на засіданні були обраними на звітно-виборній конференції профспілкової організації ЧДТУ 27.11.2014 року. А тому дані 5 осіб фактично не є членами профспілкового комітету та відповідно для звільнення таких осіб не потрібна згода обласного комітету. Суд критично оцінює таке твердження голови профспілки, оскільки вказані особи, які були введені до профспілкового комітету від нового факультету виступили в якості свідків та показали, що беруть участь в засіданні профспілкового комітету на постійній основі, приймають участь у голосуванні нарівні з іншими членами. Крім того, відповідно до витягів з протоколу засідання профкому від 17.12.2015 року №24-12 вказані особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказані особи делеговані саме членами профкому. Зокрема, [PERSON] введена в склад профкому до затвердження на профспілковій конференції членом профкому від відділів канцелярії, відділу кадрів, навчального відділу, секретаріату ректорату, ФРІСу. Таким чином, суд погоджується з твердженнями позивачки, що при її звільненні також мало місце порушення статей 43, 252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ст.235 КзПП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст.235 та ст.240 КзПП України, тому, установивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням визначеного законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі (постанова судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14). Cуд вважає, що позивачку [PERSON] має бути поновлено на посаді помічника ректора [PERSON] державного технологічного університету з 30 листопада 2016 року, а тому належним способом захисту порушеного права є визнання наказу про звільнення № 508-к від 29.11.2016 року незаконним та його скасування. Рішення в частині поновлення на роботі підлягає до негайного виконання. (ч.5 ст.235 КзПП України ). В звязку з поновленням позивача на посаді помічника ректора навчального закладу, суд, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який відповідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому , враховуються положення Порядку\~\~обчислення\~\~середньої\~\~заробітної\~\~плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Згідно довідки відповідача [PERSON] державного технологічного університету за №47 від 28.02.2018 року середньоденна заробітна плата для здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки становить 266,45 грн. Час вимушеного прогулу становить - з 30 листопада по 17 квітня 2016 року 344 робочих днів. Таким чином, з [PERSON] державного технологічного університету на користь [PERSON] підлягає до стягнення середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2016 року по 17 квітня 2018 року (344 робочих днів х 266,45 грн. = 91\~658,80 грн. ) в сумі 91\~658 грн. 80 коп. Відповіднодо\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З огляду на те, що незаконним звільненням позивачці було завдано моральної шкоди, то визначаючи її розмір із урахуванням вимог розумності та справедливості, суд робить висновок про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1721,38 грн., враховуючи позовні вимоги майнового та немайнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: approved