Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 28 серпня 2015 року із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вони перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося з причин відсутності взаєморозуміння та постійних сварок, мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що є перешкодою для подальшого існування сімї. Шлюбні відносини припинено з 2014 року. Донька залишилась проживати з матірю. Відповідно до уточнених позовних вимог просить розірвати шлюб, стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн. починаючи з 28 серпня 2015 року та до 30 червня 2019 року. Сторони в судове засідання не зявились. Позивачка звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю, просить розірвати шлюбу оскільки з 2014 року по теперішній час шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирення неможливо. Позивачка просить стягувати аліменти в твердій грошовій сумі щомісячно та виявила бажання про вибір прізвища «Вареничева». Відповідач в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, уточненні позовні вимоги визнав повністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході судового розгляду встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 1995 року, про що свідчить актовий запис № 865, зроблений Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. 04 лютого 1998 року у сторін народилася донька - [PERSON], яка проживає з матірю. В силу статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються статтею 112 Сімейного Кодексу України, відповідно якої, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В сім'ї склалися ненормальні стосунки, з 2014 року сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Майнового спору не існує. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов визнав повністю. При таких обставинах, суд вважає, що за відсутності вільної згоди на шлюб одного з подружжя сім'я між сторонами розпалася остаточно і не може бути відновлена. Подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивачка виявила бажання про вибір прізвища «Вареничева». Матеріалами справи встановлено, що сторони мають доньку [PERSON], [INFO], про що свідчить актовий запис про народження № 124 від 25.02.1998 року, зроблений Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. За домовленістю сторін дитина залишилась мешкати з матірю. Таким чином, на утриманні позивачки знаходиться донька, а батько повинен приймати участь у матеріальному забезпеченні дитини, яка такої допомоги потребує. Домовленості (договору) щодо розміру сплати аліментів на утримання дитини, як убачається із матеріалів справи між сторонами не досягнуто, тому у позивачки є підстави для звернення до суду з відповідним позовом. В силу статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України згідно якої встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, з усіх видів доходів батька дітей, відповідно п.1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженим Постановою КМУ від 26 лютого 1993 р. N 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Відповідно до розяснень, що надані у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатись після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. [PERSON] є студенткою Одеського національного економічного університету, денної форми навчання за контрактом, 1 курс, термін навчання з 1.09.2015 року по 30.06.2019 року. Отже, навчання у вищому учбовому закладі є правовою підставою для стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги на період навчання, проте не більше двадцяти трьох років. Враховуючи аліментний обовязок батька дитини, відсутності даних щодо наявності у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, те що він має нерегулярний дохід, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь матері дитини на утримання доньки щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень починаючи з 28 серпня 2015 року та до 30 червня 2019 року, про що відповідач не заперечував. В силу ч.1 ст. 191 ЦПК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць з дати звернення позивачки до суду.

Outcome: approved