Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03.12.2007 року було розірвано. За час шлюбу позивачкою та відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивачка просить припинити право спільної сумісної власності шляхом виділення ідеальних часток без виділу їх у натурі. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з мотивів наведених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, що повертались у зв'язку із закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням думки позивачки та її представника, положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1993 року по 03.12.2007 року, що підтверджується штампами на копії паспорта позивачки (а.с.4). Під час шлюбу, 24 листопада 2006 року, сторони набули нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], право власності на квартиру зареєстровано за позивачкою (а.с.10,11). Отже, квартира [ADDRESS] придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Спірна квартира є неподільною річчю, а тому реальний поділ квартири є технічно неможливим. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. 16, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved