Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 1975 року мешкає в квартирі [ADDRESS], в яку вселилась на підставі ордеру №8, виданого 18.08.1982 року ВО «Південний машинобудівний завод». Посилаючись на те, що з 1975 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіла та користувалась цією квартирою, підтримувала її в належному стані, позивач посилаючись на ст.344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.10.1982 року ВО «Південний машинобудівний завод» на підставі рішення №8 від 18.08.1982 року, [PERSON] на склад сім'ї з п'яти осіб було видано ордер №8 на право зайняття службового приміщення - квартири [ADDRESS]. Згідно довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради №386 від 26.01.2015 року на теперішній час в квартирі зареєстровані [PERSON] (основний квартиронаймач», а також її донька [PERSON] та онуки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] В своєму позові позивачка та поясненнях під час розгляду справи представник останньої посилались на те, що неодноразово звертались до КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради з приводу приватизації квартири, але донька [PERSON] - [PERSON], проти цього заперечувала. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що з 1975 року позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіла та користувалась квартирою, підтримувала її в належному стані, просили суд визнати за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, що набув чинності з 01.01.2004 року, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень наданих в п.9 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: · володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; · володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; · володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). · Згідно п.10 вказаної вище постанови, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (ч.3 ст.344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, оскільки позивач вселилась в спірну квартиру у передбаченому законом порядку, на підставі ордеру та має відповідні правові підстави для користування цією квартирою та її подальшу приватизацію, суд приходить до висновку, що позивачкою обраний невірний спосіб захисту свого права, а позовні вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. В звязку з відмовою в задоволенні позову, сплачений позивачкою при подачі позову судовий збір слід віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed