Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , від імені якої діє піклувальник [PERSON] про визнання довіреності недійсною. В позові зазначила, вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час її шлюбу з [PERSON] вони здійснювали будівництво житлового будинку, на підставі чого у неї виникло право власності на 1/2 частину цього будинку ( частка в спільній власності подружжя). Упродовж тривалого часу, а саме з 2000-го року, її донька [PERSON] систематично зловживала алкогольними напоями. Зловживання алкоголем нерідко призводило до втрати [PERSON] орієнтації в просторі і в часі, вона переставала розуміти значення своїх дій, нерідко втрачала свідомість. З вересня 2007року у [PERSON] , почались неконтрольовані повсякденні запої. 23 грудня 2007року від імені її доньки [PERSON] , яка на той час знаходилась в стані довготривалого запою, було посвідчено нотаріальну довіреність сторонній особі - [PERSON] на розпорядження будинком, який їй не належав. 09.04.2015року рішенням Ленінського районного сулу м. Запоріжжя [PERSON] визнано обмежено дієздатною внаслідок зловживання алкогольними напоями.Однією з підстав такого рішення став висновок судово-психіатрічної експертизи, згідно з яким ступінь розладу психіки у [PERSON] починаючі з жовтня 2007року був таким, що суттєво обмежував її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. 23.06.2015року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя піклувальником [PERSON] було призначено [PERSON] Позивачка просить визнати недійсною змоменту видачи довіреності, яка нотаріально посвідчена 23 грудня 2007роху, від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] . Представник позивачки адвокат Базієва Є.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. [PERSON] , піклувальник [PERSON] позов визнала у повному обсязі, також просила визнати довіреність недійсною. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову судза наявностідля того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову уприйнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуваннямзмісту позову та матеріалів цивільної справи, заслухавши пояснення представника позивачки,суд вважає, що відповідачці слід відмовити у визнанні позову і продовжити судовий розгляд справи, оскільки визнання позову відповідачкою суперечить вимогам закону, а тому визнання позову судом не приймається. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ч. ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 23.12.2007 року [PERSON] уповноважила [PERSON] підготувати документи для наступного продажу та продати належний мені на праві власності жилий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за ціну та на умовах на свій розсуд будь-якій особі. Довіреність дійсна строком на 1 місяць. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округа Масловець Л.С. Крім того зазначено, що довіреність підписано [PERSON] у присутності нотаріуса, та особу її встановлено, дієздатність перевірено. (а.с.63) 09.04.2015року рішенням Ленінського районного сулу м, Запоріжжя обмежено цивільну дієздатність [PERSON] . Однією з підстав такого рішення став висновок судово-психіатричної експертизи, згідно з яким ступінь розладу психіки у [PERSON] , починаючі з жовтня 2007 року був таким, що суттєво обмежував її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. 23.06.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя встановлено піклування над обмежено дієздатною [PERSON] . Піклувальником над обмежено дієздатною [PERSON] призначено [PERSON] . Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог встановленими частиною першою, п`ятою ст.205 ЦК України. Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину заперечується іншою заінтересованою стороною, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. В силу ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до вимог ч. 3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно до ч. 1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. За своєю юридичною сутністю, видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам, що передбачені ст.203 ЦК України. Довіреність є одностороннім правочином (ВСУ від 19.07.2006 р. у справі N 6-7182св06). Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Як встановлено в судовому засіданні, у письмовій, нотаріально посвідченій довіреності від 23.12.2007 року [PERSON] уповноважила [PERSON] підготувати документи для наступного продажу та продати належний їй на праві власності жилий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за ціну та на умовах на свій розсуд будь-якій особі. Довіреність дійсна строком на 1 місяць. Після 23.01.2008 року дія даної довіреності уже закінчилася, отже строк її дії на час подання позову закінчився. 23.06.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя встановлено піклування над обмежено дієздатною [PERSON] . Піклувальником над обмежено дієздатною [PERSON] призначено [PERSON] . Однак до цього часу, [PERSON] та її опікун [PERSON] до суду не зверталися з позовом щодо визнання правочину, який вчинила [PERSON] у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. В той же час, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що з вимогою про визнання недійсною вказаною довіреності в межах даної справи звертається [PERSON] , яка не є стороною даного правочину, та і у позові не зазначено, яке саме право позивача [PERSON] було порушено одностороннім правочином вчиненим [PERSON] , оскільки позивачем [PERSON] не зазначено позовних вимог щодо визнання недійсними правочинів, щодо розпорядження майном саме [PERSON] . Так, у пункті 26 ПостановиПленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК відповідно до частини другої статті 35 ЦПК залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно дочастини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним. Крім того, у пункті 20 ПостановиПленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз`яснено, що норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місце знаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно достатей 181,190та191 ЦК. Як вже зазначалось вище, закон надає право звернутись до суду особі за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Тобто підставою для захисту є саме факт порушення, невизнання або оспорювання певного права. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснювати, реалізовувати це право повністю або частково. Відповідно до ст. ст. 2, 4, 48, 5, 81, 82 ЦПК України позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). Частиною другою статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, які не є виключними, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення його прав і законних інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд не вбачає будь-яких цивільних прав позивача [PERSON] , які можуть бути поновлені шляхом визнання спірної довіреності недійсною. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що будь-яких правових підстав для визнання цієї довіреності недійсною немає, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є неефективним та вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, що не перешкоджає позивачу доводити факт недійсності правочину щодо особистого майна при розгляді спору, пов`язаного з використанням цієї довіреності.

Outcome: dismissed