Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила суд визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «КАМЕЛОТ» щодо надання їй послуг неналежної якості, розірвати договір № 488 від 22.09.2011 року, укладений між нею та ТОВ «КАМЕЛОТ» у особі Гальченко I.A., визнати дії відповідача ТОВ «КАМЕЛОТ» такими, що порушують права [PERSON], як споживача, стягнути з ТОВ «КАМЕЛОТ» на її користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень та матеріальну шкоду у розмірі 115.670,00 (сто п'ятнадцять тисяч шістсот сімдесят) гривень. Свої вимоги позивачка обґрунтувала наступним. 22 вересня 2011 року між [PERSON] та ТОВ «КАМЕЛОТ» в особі Гальченко І.А., було укладено договір № 488, предметом якого було замовлення на виготовлення, монтаж та транспортування віконних та дверних систем на загальну суму 115.670,00 грн., яку в цей же день було сплачено позивачем на рахунок Відповідача. Однак, до теперішнього часу ТОВ «КАМЕЛОТ» умов договору виконано не було, як і не було повернуто кошти, чим порушено права позивача як споживача послуг та норми діючого законодавства України. Завдану моральну шкоду позивачка оцінює у 50.000,00 гривень, в обґрунтування якої посилається на тривале затягування виконання зобов'язань із сторони Виконавця та значної суми замовлення. В судове засідання відповідач (представник) не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність та заперечень на позов до суду не надав. Позивачка, до суду, до судового засідання, надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю заочно, викладене в позовній заяві підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, дійшов висновку про можливість задоволення позову частково, виходячи із нижче викладених підстав. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як випливає з матеріалів справи, 22 вересня 2011 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМЕЛОТ» в особі Гальченко Ірини Андріївни було укладено Договір № 488, предметом якого було замовлення на виготовлення, монтаж та транспортування віконних та дверних систем (ПВХ виробів) на загальну суму 115.670,00 грн., яку в цей же день було сплачено позивачем на рахунок Відповідача (квитанція прибуткового касового ордеру від 22.09.2011 року). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, ч 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 3.6. Договору № 488 від 22.09.2011 року, у разі стовідсоткової предоплати, строк його виконання становить 45 днів з моменту надходження предоплати на рахунок Виконавця. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Однак, до теперішнього часу ТОВ «КАМЕЛОТ» умов договору виконано не було, як і не було повернуто кошти, сплачені на виконання Договору № 488 від 22.09.2011 року. Позивачка неодноразова зверталася до ТОВ «КАМЕЛОТ», зокрема до Гальченко Ірини Андріївни, з вимогою досудового урегулювання ситуації. На перше звернення [PERSON] був виданий гарантійний лист та обіцяно виконати умови договору до 25.06.2012 року, однак виконано не було. Далі, 10.07.2012 року було видане гарантійне зобов'язання, - обіцянка окрім виконання умов договору сплатити компенсацію у строк до 01.08.2012 року, - виконано не було. 09.10.2012 року позивачем було пред'явлено до ТОВ «КАМЕЛОТ» лист-претензію, однак дій щодо виконання умов договору останнім вчинено не було. 20.12.2012 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси було надано відповідь про наявність непогашеної кредиторської заборгованість ТОВ «КАМЕЛОТ» перед гр. [PERSON] у сумі 115.670,00 гривень. Таким чином, Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, обумовлену договором послугу не надав, грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим у ТОВ «КАМЕЛОТ» виникла заборгованість перед Позивачкою у розмірі 115.670,00 грн., яка до цього часу не погашена. Згідно ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю та безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, і сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Отже, в даному випадку мають місце правовідносини, які врегульовані Закону України «Про захист прав споживачів». Положення ст. 4 Закону зазначає, що «...Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав;...». Частиною 1 ст. 10 Закону визначено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Частина 1 ст. 1166 ЦКУ передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Неправомірними діями відповідача позивачці [PERSON] було завдано моральної шкоди, оскільки вона була змушена докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав, звернення до різних інстанцій за захистом свого порушеного права як споживача послуг. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 50.000,00 гривень, розмір якої вирахувано із суми замовлення у розмірі 115.679, 00 гривень та тривалого затягування виконання зобов'язань із сторони Виконавця. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як зазначено у ст. 22 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 3.000,00 (три тисячі) гривень. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст. ст. 15-16, 22-23, 525-526, 530, 610-611, 629, 651, 1166-1167 ЦК України, ст. ст. 3-4, 6-8, 10-11, 15, 58, 60, 79, 88, 109, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial