Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 30.05.2007 року уклала з відповідачем кредитний договір, згідно якого банк зобовязався надати їй кредит в сумі 33180 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між нею та банком 30.05.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого нею було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на те, що виражаючи грошове зобовязання виключно в доларах США, банк порушив вимоги ст.99 Конституції України та ч.1 ст.524 ЦК України, позивачка просила суд на підставі ст.ст.203,215 ЦК України визнати зазначені договори недійсними. В судовому представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.05.2007 року між позивачкою [PERSON] (на момент укладення договору прізвище позивачки було Кірпішева) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено кредитний договір №DND0GK00006203, відповідно до умов якого банком позивачці було надано кредитні кошти в сумі 33180 доларів США на придбання нерухомості та сплату страхових платежів. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 30.05.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого позивачкою було передано в іпотеку банку належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.ст.6,627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. \~\~ \~ Як встановлено судом, кредитний договір та договір іпотеки від 30.05.2007 року підписаний обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договорів і згодою з цими умовами. Сторонами була погоджена валюта, в якій видано кредит - у доларах США, погоджено порядок погашення кредиту з визначенням валюти погашення також у доларах США. З часу підписання договору про надання кредиту банком виконані свої зобовязання і позивачці надати кредит відповідно до умов кредитного договору. \~ \~ \~ Право банку здійснювати видачу кредитів в іноземній валюті визначено на законодавчому рівні і регулюється Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якими дозволяється зазначена діяльність за наявності виданої Національним банком України ліцензії. \~ \~ Таку ліцензію видано Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» Національним банком України 04.12.2001 року за №22, а також письмовий дозвіл від 29.07.2003 року №22-2 з додатком до дозволу на право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п.5.3 «Положення про порядок видачі банками банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. Згідно з п.2.3 цього Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Відповідні розяснення надані і в п.п.10,11 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». З урахуванням зазначених вище обставин, суд приходить до висновку, що умови оспорюваних кредитного договору та договору іпотеки не протирічать вимогам діючого на час їх укладення законодавства, волевиявлення сторін на створення правовідносин щодо кредитних зобовязань за договором було двостороннє, а тому позов [PERSON] про визнання цих договорів недійсними на підставі ст.ст.203,215 ЦК України є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. В звязку із звільненням позивачки в силу Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору та враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed