Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 11.06.2015 року між нею та відповідачкою та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 780. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вони не можуть дійти згоди щодо змісту зобов'язань щодо пункту 5 вищезазначеного попереднього договору купівлі-продажу від 11.06.2015 pоку «При невиконанні [PERSON] умов цього Договору сума, яка була передана відповідно до пункту 2 цього Договору, залишається у [PERSON]» та підпункту 3.6.1. пункту 3.6. «В забезпечення виконання умов цього договору [PERSON] в момент підписання цього договору передає [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на предмет цього договору зазначені в п. 3.6 Договору: договір дарування житлового будинку, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на житловий будинок, Державний акт про право власності на земельну ділянку, договір дарування земельної ділянки», у звязку з чим з метою їх розтлумачити змушена була звернутись до суду з даним позовом У судовому засіданні 23.11.2015 року представник позивачки позов підтримала та просила його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому. Відповідачка у судове засідання не зявилась, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, тому суд з урахуванням положень п.5 ст.74, ст.224 ЦПК України та думки представника позивачки, яка не заперечувала проти такого розгляду справи, приходить до висновку про можливість слухати справу у її відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Вислухавши пояснення представника позивачки та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Судом встановлено, що 11.06.2015 року між позивачкою та відповідачкою та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 780 (а.с.6-7). Відповідно до п. 1 Попереднього договору позивачка та відповідачка зобов'язалися у майбутньому, в строк не пізніше першого липня дві тисячі п'ятнадцятого року, укласти договори купівлі-продажу житлового будинку за №48 з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, площею 0,1225 га, кадастровий номер якої 3222481 401:01:059:0012, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Білогородка, вулиця Лисенка. Відповідно до п.п.2, 2.1 попереднього договору до підписання сторонами попереднього договору, відповідачка передала позивачці на підтвердження наміру придбати предмет попереднього договору та з метою забезпечення оформлення договорів купівлі-продажу (основних договорів) з боку відповідачки, кошти у сумі 211 533 гривні 30 копійок, що на день укладення попереднього договору становило 10 000 центів США по курсу Національного банку України, в рахунок суми, яку повинна сплатити відповідачка при оформленні основних договорів купівлі-продажу. Будь-яких інших грошових коштів (сум) для передачі відповідачкою позивачці за попереднім договором не передбачено. Відповідно до пп. 3.6.1 п. 3.6 попереднього договору в забезпечення виконання його умов, позивачка передала відповідачці оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку та житловий будинок. У підтвердження своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідачкою не було виконано умови попереднього договору, а саме - 01.07.2015 року остання не надала передані їй відповідно до пп.3.6.1 п.3.6 попереднього договору оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку та житловий будинок приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON], до якого вони звернулись в установлену дату, у звязку з чим оскільки документи, необхідні для вчинення даної нотаріальної дії, які знаходяться у Відповідача були відсутні, нотаріус не мав змоги посвідчити основний договір 01.07.2015 року і виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.8). Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, відповідно до змісту зазначеної норми тлумачення правочину може бути здійснене судом з метою встановлення точної волі сторін такого правочину та може мати місце тоді, коли його умови сформульовані таким чином, що допускають неоднозначне їх тлумачення, що у свою чергу, створює стороні перешкоди щодо належного їх виконання та коли правочин носить суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги зясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди. Тобто судом встановлено, що сторони були ознайомлені з умовами вищезазначеного договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, вони чітко усвідомлювали всі умови договору і вважали їх прийнятними для себе, про що свідчить їх підпис під договором без будь-яких застережень та жодних обмежень. Оскільки позовні вимоги фактично стосуються внесення змін в укладений договір щодо зобовязань сторін, щомісяця, а не безпосереднього тлумачення його положень, тому обгрунтовані підстави для задоволення позову відсутні, оскільки дана обставина суперечить правилам тлумачення змісту правочину, передбаченими ст. 213 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed