Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В позові посилається на те, що вона, є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі - продажу від 14.11.2019 року та Витягу за № 188847678 від 14.11.2019 року Зазначає, що у будинку зареєстрований колишній власник [PERSON] , однак фактично у даному помешканні не проживає. Також відповідно до усної домовленості вона повинна була знятися з реєстрації до 01.12.2019 року, однак таких дій не вчинила. Вказує на те, що як вбачається з документів, то у такому будинку зареєстрована особа, яка не має жодного відношення до власності, а також така реєстрація перешкоджає її у отримані субсидії, оскільки не можу забезпечити відповідного пакету документів для отримання такої пільги, що порушує мої права та інтереси і тягне за собою додаткові матеріальні витрати. Просить визнати, [PERSON] [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте через канцелярію подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі, та не заперечують щодо заочного рішення по справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Згідно вимог статі 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була повідомлений належним чином про слухання справи, не повідомила суду про причини своєї неявки. Позивач не заперечував проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 14.11.2019 року та Витягу за № 188847678 від 14.11.2019 року [PERSON] [INFO] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що згідно п. 3.2. Договору купівлі - продажу від 14.11.2019 року продавець [PERSON] зобов`язана звільнити відчужувану квартиру від наявних в ній речей, не пізніше листопада 2019 року, зняти з реєстрації з квартири осіб, які в ній зареєстровані не пізніше листопада 2019 року. Судом встановлено, що згідно довідки виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію № 485 від 12.11.2019 року за адресою [ADDRESS] [PERSON] . Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сил про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.150 ЖК України власник житла має право користуватися ним на власний розсуд. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved