Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у суд з позовом до голови Сошичненської сільської ради Волосюка І.В., в якому просить поновити її на посаді завідувача сільського клубу Сошичненської сільської ради, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2021 року по 19 березня 2021 року у розмірі 5153 грн. 40 коп., та стягнути з Сошичненської сільської ради в її користь моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. В обґрунтування вимог зазначає, що вона працювала на посаді завідувача сільським клубом у Сошичненській сільській раді з 20 лютого 2020 року. Розпорядженням від 17 лютого 2021 року № 16-к її було звільнено з роботи згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Вона є матір`ю трьох дітей: [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, та [PERSON] , 2019 року народження. Станом на день звільнення вік її третьої дитини становив 2 роки. Звільнення вважає незаконним, оскільки статтею 184 КЗпП України встановлено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення, зокрема, жінок, які мають дітей. Зазначеною правовою нормою передбачено, що звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Крім того, на період працевлаштування за такими жінками зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Оскільки звільнення її відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, вважає, що в силу вимог ст. 235 КЗпП України вона має бути поновлена на посаді та їй належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2021 року. Враховуючи розрахунок середнього заробітку, стягненню підлягає сума 5153 грн. 40 коп. Оскільки її звільнено із займаної посади завідувача сільським клубом з 19 лютого 2021 року, календарними місяцями, що передують звільненню, є грудень та січень 2021 року. Згідно з довідкою про доходи № 1799 від 9 березня 2021 року за грудень 2021 року їй нараховане грошове забезпечення у розмірі 4858 грн. 77 коп., за січень 2021 року - у розмірі 6000 грн. Нарахування грошового забезпечення у грудні 2021 року було здійснено за 31 день, у січні 2021 року - за 28 днів. Отже, середньоденна заробітна плата становить 184 грн. 05 коп. ((4858,77 + 6000)/59). Станом на 19 березня 2021 року кількість днів вимушеного прогулу становить 28 (з 20 лютого 2021 року до 19 березня 2021 року), а тому сума середнього заробітку складає 184,05 грн. х 28 днів = 5153 грн. 40 коп. Порядок нарахування середнього заробітку працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Внаслідок незаконного звільнення вона підлягає поновленню па посаді, рішення суду у цій частині підлягає негайному виконанню. Оскільки при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважає, що ця позовна вимога також підлягає до задоволення. Зважаючи на очевидну протиправність дій посадової особи Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, з вини якої її трудові права були порушеними, вважає за необхідне висловити й вимогу про відшкодування їй моральної шкоди. У п. 2.1. узагальненого науково-консультативного висновку стосовно визначення належності позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди до вимог майнового чи немайнового характеру, викладеного в листі ВАСУ від 01.01.2015, зазначено, що важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В свою чергу, аналіз ч. 2 ст. 23 ЦК України дає підстави для висновку щодо немайнового характеру моральної шкоди, оскільки вона полягає у немайнових втратах для особи, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, а також при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода фізичної особи визначається, насамперед, через страждання. Страждання - це негативна для людини емоція, змістом якої є біль, мука, тривога, переживання. Страждання є наслідком певних дій, які викликають такі емоції. Які саме дії викликають страждання - українське законодавство не зазначає, обмежуючись лише загальною вказівкою на їхню протиправність. Однак у практиці Європейського Суду з прав людини трапляються різні обставини, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду: незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості; розчарування тощо. Зважаючи на вищевикладене, зв`язок між протиправною поведінкою посадової особи та настанням душевних страждань особи, відносно якої було прийнято рішення, законність якого оскаржується, є очевидним, оскільки презюмується, що порушення прав особи не може не спричиняти незручностей. Якщо особа звернулася до суду, то це вже означає, що вона не залишилась байдужою до порушення і є певний дискомфорт, переживання, які змусили її вимагати захисту. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, коли таке порушення призвело до душевних страждань. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або Законом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Так, за вищевикладених обставин, що склалися у її житті, варто зазначити, що протиправна поведінка посадової особи Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, внаслідок якої були порушені її права, завдали їй тривалих душевних страждань. Такі страждання, насамперед, проявились в тому, що унаслідок її звільнення фінансове становище її та в цілому її сім`ї погіршилось, оскільки заробітна плата, яку вона отримувала за місцем роботи була єдиним джерелом для існування. Також просить суд врахувати, що загальний стан її здоров`я значно погіршився у зв`язку з глибокою депресією, пов`язаною із її звільненням з роботи. Також варто зазначити, що внаслідок протиправних дій зазначених осіб, вона змушена була зазнати й суттєвих змін в житті, адже на її утриманні перебувають троє малолітніх дітей, які потребують матеріального забезпечення, а враховуючи той факт, що вона була позбавлена єдиного джерела фінансування, тому не могла забезпечити достатній рівень життя своїм дітям. Таким чином, бажаючи відновити справедливість та підняти свою ділову репутацію, шляхом доведення посадовим особам Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області про те, що її звільнення з посади завідувача сільським клубом було незаконним, а також на глибину її душевних страждань, на характер та тривалість немайнових втрат та значні зусилля, що були необхідні для відновлення душевного спокою, вона прийняла рішення звернутись до суду і з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 гривень. 19 березня 2021 року нею було подано позов про поновлення на роботі, про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення моральної шкоди до Волинського окружного адміністративного суду. Згідно із ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міжрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року було повернуто позовну заяву на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС. Цю ухвалу було нею отримано 5 квітня 2021 року, у зв`язку з цим і було пропущено строк на подання позову про поновлення на роботі, про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення моральної шкоди. Ухвалою судді від 21 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 9 листопада 2021 року прийнято відмову позивачки [PERSON] від позову до голови Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області Волосюка Ігоря Васильовича про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, у зв`язку з не підтриманням цих вимог позивачкою унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, а провадження у справі у цій частині позовних вимог закрито. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підтримала повністю та просила їх задовольнити і пояснила, що внаслідок незаконного звільнення вона переживала, страждала, необхідно було відшукувати кошти для утримання дітей, змушена була брати кредит у фінансовій установі, стурбованість і тривога не покидали її, порушився звичний спосіб її життя. Представники позивачки - адвокати Левчук-Микитюк А.О. та Доманська В.А. у судовому засідання позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. підтримали з наведених у позовній заяві підстав і пояснили, що позов пред`явлено до Сошичненської сільської ради в особі голови сільської ради Волосюка І.В. Представник Сошичненської сільської ради Волосюк І.В. у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив і відзив не подав. Заслухавши пояснення позивачки та її представників, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди належить задовольнити, зважаючи на таке. Судом встановлено, що розпорядженням сільського голови Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 19 лютого 2020 року [PERSON] було прийнято на роботу з 20 лютого 2020 року на умовах строкового договору терміном на один рік на посаду завідувача сільським клубом с. Запруддя (а.с. 6). Як вбачається з розпорядження сільського голови Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 17 лютого 2021 року № 16-к [PERSON] звільнено з займаної посади завідувача сільським клубом с. Запруддя з 19 лютого 2021 року згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 7). Частиною 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП України Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Зазначена норма встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, зокрема, які мають дітей віком до трьох років, і передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має трьох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Син позивачки [PERSON] не досяг трирічного віку, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Таким чином, оскільки позивачка має дитину віком до трьох років, на неї поширюються гарантії, що передбачені ст. 184 КЗпП України. [PERSON] у зв`язку із закінченням строку трудового договору була звільнена з роботи без працевлаштування її відповідачем, тобто не були дотримані передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України гарантії, тому суд дійшов висновку, що звільнення її було незаконним, права позивачки були порушені відповідачем. У судовому засіданні також встановлено, що позивачку було поновлено на роботі після пред`явлення позову до суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Таким чином, оскільки права позивачці у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування їй моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення її права, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя (зокрема, взяття кредитів у фінансових установах з метою забезпечення засобів для власного проживання, забезпечення потреб її дітей, звернення до судів за захистом порушеного права), суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. є обґрунтованими та їх належить задовольнити. У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивачка [PERSON] з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 19 березня 2021 року звернулася до Волинського окружного адміністративного суду. Разом з тим, як вбачається із ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, яку позивачка отримала, як вона зазначає у позовній заяві 5 квітня 2021 року, у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до керівника Сошичненської сільської ради Волосюка І.В. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу було відмовлено з тих підстав, що позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку, що строк звернення позивачки до суду про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди пропущено нею з поважних причин, а тому такий строк належить поновити. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивачки, на підставі ст. 141 ЦПК України, належить стягнути з відповідача 908 грн. судових витрат.

Outcome: approved