Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , особою, яка втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Обгрунтування позиції сторін. В обгрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] покликається на те, що вона є власницею будинку [ADDRESS] . Син позивачки [PERSON] 30.10.2008 зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу поселилася в її житловому будинку та в якому позивачка зареєструвала відповідачку як члена сім`ї. 20.05.2019 шлюб між сином позивачки [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Уже більше двох років відповідачка у будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає, проте надалі зареєстрована. Відтак, позивачка вважає, що відповідачка втратила право користування житлом у будинку [ADDRESS] у звязку із чим звернулася із даним позовом до суду. Відповідачка не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 24.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а справу призначено до відкритого підготовчого засідання на 02.08.2021 /а.с.26-27/ Ухвалою суду від 02.08.2021 у справі закрито підготовче засідання, а справу призначено до судового розгляду по суті на 11.10.2021 /а.с.33-34/ 11.10.2021 судове засідання відкладено на 16.11.2021 у зв`язку із неявкою відповідачки./а.с.36-37/ Розгляд справи по суті відбувся 16.11.2021 за участі позивачки [PERSON] та її представника адвоката Цюмрака М.Д. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. В судовому засіданні 16.11.2021 позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, покликаючись на підстави викладені у позовній заяві. Відповідачка, [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася. Заяви про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи не подавала. За таких обставинах суд визнав неявку відповідачки неповажною та розглянув справу за її відсутності, провівши на підставі вимог\~ст. 281 ЦПК України\~заочний розгляд справи. Небажання відповідачки надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідачка [PERSON] з 2018 року не проживає за адресою [ADDRESS] , оскільки має іншу сім`ю. Згідно ч.1 ст. 223 ЦК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, а також свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідачки не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.09.2010 /а.с.5/. Також з долученої до матеріалів справи будинкової книги встановлено, що з вищевказаному будинку відповідачка [PERSON] зареєструвала своє місце проживання. Факт реєстрації відповідачки за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку\~ст.187 ЦПК України\~з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від 23.06.2021./а.с. 6-10, 25/. Вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 14.02.2019 [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, потерпілою в якому була позивачка [PERSON] /а.с.17/ Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 20.05.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.16/ Згідно актів обстеження від 24.12.2018, 29.05.2019 17.11.2020, 22.12.2020, 24.01.2021 [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає /а.с.11-15/. Відповідно до довідки виконкому Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 30.01.2019 № 149 [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з 03.11.2018. /а.с.18/ Відповідно до довідки виконкому Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 30.01.2019 № 149 та 29.05.2019 № 654 [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . /а.с.19/ Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. За змістом ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Відповідно до\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.\~319, ч. 1 ст.\~321, ч. 1 ст.\~391 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 405 ЦК України\~право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі\~ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , понад один рік без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2\~ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, в квартирі немає її майна, жодних особистих речей. Будь-яких даних про те, що відповідачка не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] з поважних причин судом не встановлено. На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутньою відповідачкою судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] втратила право користування житлом у будинку за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачці [PERSON] , відтак позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved