Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд її малолітнього сина разом з нею на тимчасово окуповану територію України, а саме в м.Донецьк де проживають її батьки, вони ж дід та баба її сина без дозволу (згоди) батька дитини - Відповідача у справі в період літа-осені 2018 року. В обгрунту-вання вимог Позивачка зазначила,що скоріше всього Відповідач не заперечував би виїзду сина з території України на непідконтрольну частину України в м.Донецьк до баби та діді однак прикордонні та митні органи держави Україна в силу зазначених підстав не беруть до уваги документи,видані на території невизнаної «ДНР» і тому вона вимушена звернутися в суд з зазначених підстав,просила позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні Позивачка з»явилася, позовні вимоги підтримала,надала відповідні пояснення на підтримання позову та просила вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився,про час і місце розгляду справи був повідомлений через поміщення оголошення на сайті судової влади. Представник третьої особи просив проводити розгляд справи без його участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Вислухавши пояснення сторін у справі,дослідивши матеріали справи в їх сукупності,суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON],[INFO] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON],1978 р.н. Від даного шлюбу у сторін у справі народилася спільна дитина - син [PERSON], [INFO] Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 10.12.2010 року шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - розірвано. З наданих Позивачкою доказів вбачається, що її батьки: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] на даний час проживають в м.Донецьк. Батько дитини - Відповідач [PERSON] не позбавлений батьківських прав, тому він має всі права, передбачені ст.ст. 155, 157 СК України щодо участі у вихованні дитини в тому числі шляхом прийняття рішень відносно перебування дитини у конкретному місті. Однак враховуючи статус тимчасово окупованих територій та відсутність будь-якої правової договірної бази її з державою Україна у Позивачки немає письмового дозволу Відповідача, тим більше легалізованого у формі нотаріального посвідчення. Згідно абзацу 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.94 за № 3857-ХІІ - оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На підставі п. 18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року за № 231 в редакції постанови Кабінету міністрів України № 415 415-2013-п) від 12.06.2013 р., оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків(законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно ст. 257 СК України, дід, баба мають право спілкуватись зі своїми онуками, брати участь у їх вихованні. Таким чином згода батька дитини не є обов'язковою для вирішення питання про можливість виїзду дитини за кордон разом із матір'ю, тим більше враховуючи конкретні обставини перебування батька на окупованій території. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання держаного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного можна зробити висновок, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що вказаний виїзд за кордон дитини спрямований на забезпечення її прав, можливості спілкування зі своїми близькими родичами, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з Відповідача на користь Позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved