Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина та додаткових витрат, мотивуючи тим, що у 2011 році з відповідачем по справі розірвала шлюб. В шлюбі [INFO] року народився син - [PERSON]. Сторони разом не проживають, дитина живе разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач коштів на утримання дитини не надає. Дитина часто хворіє, оскільки має слабку імунну систему, що змушує позивачку звертатись до лікарів та витрачати кошти на придбання ліків. Тому просила стягувати з [PERSON] аліменти в свою користь на утримання малолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 750 гривень щомісячно та додаткові витрати в розмірі 250 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв від нього не надходило. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, судом встановлено що спір між сторонами виник з приводу стягнення аліментів в користь того з батьків, з ким проживають діти. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції від 24 жовтня 2009 року (а.с. 6), [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір'ю [PERSON], [INFO]. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено проживати з матір'ю, прізвище позивачці [PERSON] змінено на дошлюбне «[PERSON]». Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням наведених положень та відсутності доказів про те, що позивач має постійний дохід, суд дійшов висновку, що аліменти, підлягаючі стягненню з нього на користь позивачки на утримання дитини слід визначити в твердій грошовій сумі, а не в частці від заробітку. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідачем не надано суду доказів про його матеріальне становище та стан здоров'я. Проте, він є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За змістом ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти в користь позивачки на утримання малолітньої дитини в розмірі 700 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову в суд. Згідно ст. 185 Сімейного кодексу України (надалі СК України), той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Позивачка просить суд стягувати з відповідача додаткові витрати на сина посилаючись на таку особливу обставину як часті захворювання дитини. Однак дана обставина не може бути підставою для стягнення з відповідача додаткових коштів, так як позивачка сама в судовому засіданні зазначила, що дитина схильна до частих вірусних захворювань, однак хронічною хворобою не страждає. Виписку із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.7) суд не розцінює як належний доказ наявності особливих обставин в розумінні ст. 185 СК України. Окрім того, жодних доказів понесення додаткових витрат на дитину чи необхідності понесення таких у майбутньому позивачкою суду не надано, а тому вимога про стягнення з відповідача додаткових витрат задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 60 ЦК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 229,40 гривень судового збору в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 11, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial