Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована. Згідно довідки Михайлівської сільської ради від 02.07.2020 № 02-01-45/649 у будинку [ADDRESS] також зареєстрований її син- [PERSON] , [INFO] , який не проживає в будинку з 2015 року, участі в утриманні житла не приймає, комунальні платежі не сплачує, місце перебування його не відоме, позивачка позбавлена можливості оформити субсидію. У зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду і просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Ухвалою суду від 26.08.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судовому засідання представник позивачки наполягала на задоволенні позову на підставах, що в ньому зазначені, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. За таких підстав, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивачці на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.09.2018 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136894194 від 07.09.2018. Згідно довідки Михайлівської сільської ради від 02.07.2020 № 02-01-45/649 у будинку [ADDRESS] також зареєстрований син позивачки- [PERSON] , [INFO] . Однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає, про що свідчить акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.07.2020. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)»). Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150,156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач не проживає у вказаному будинку з поважних причин, а також те, що між ним та позивачкою була якась інша угода щодо порядку користування зазначеним приміщенням в ході розгляду справи не було встановлено. Оскільки відповідач [PERSON] більше одного року у вказаному будинку не проживає без поважних причин, суд приходить до висновку, що він втратив право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved