Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ сумісного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем з 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу з [PERSON] вони мають трьох неповнолітніх дітей. У період шлюбу, а саме 21 листопада 2001 року, ними була придбана за договором про пайову участь у будівництві житла квартира [ADDRESS]. Квартира була оформлена на відповідача. Оскільки від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей, з відповідача стягнути аліменти на її користь, однак відповідач аліменти не сплачував, тому виникла заборгованість, крім того відповідач мав намір подарувати квартиру їй та дітям, для того, щоб вона не зверталася до суду з позовом про розподіл майна подружжя. Щоб підтвердити свій намір він звертався в Київську районну у м. Донецьку раду з питання про погодження укладання договору дарування. Рішенням Київської районної у м. Донецьку ради від 13.04.2011 року відповідачу дозволено укласти договір дарування спірної квартири на користь їх неповнолітніх дітей. Однак до цього часу зазначений договір не укладено. Зважаючи на те, що діти проживають з нею і перебувають на її утриманні, позивач вважає, що її частка в спільному майні подружжя може бути збільшена відповідно до норм ч.3 ст.70 СК України, тому вона просить суд, розподілити спільне майно, визнавши за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], залишивши 1/3 спірної квартири за відповідачем (а.с.2-4). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні та надала аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві, крім того додала, що спірна квартира була придбана за кредитним договором, який погашала мати позивачки. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що дійсно він перебував з позивачкою в зареєстрованому шлюбі з 08.05.1997 р. по 5.04.2011 р.. Від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення суду з нього на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дітей. Дійсно у нього мається заборгованість за аліментами яку він погашає, а саме за період з 01.11.2012 року по 31.03.2014 року ним було сплачено 22171 грн. 12 коп., борг станом на 31.03.2014 року складає 18744 грн.86 коп., яку він продовжує сплачувати. В період шлюби ними відповідно до договору про дольову участь в будівництві житла була придбана квартира [ADDRESS]. Дійсно на період 2011 року він мав намір подарувати свою частку спірної квартири своїм неповнолітнім дітям, а в подальшому змінив своє рішення, т.я. він більш свого житла не має, тому просив суд розподілити спільне майно, визнавши за ним та позивачкою право власності на ? частину за кожним квартири [ADDRESS]. Стверджував, що дійсно дана квартира була придбана за кредитні кошти, які вони сплачували сумісно з позивачкою та на цей час ними виконані всі зобов'язання за кредитною угодою. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.05.1997 року по 05 квітня 2011 року, що крім пояснень сторін, підтверджується копією рішення Київського районного суду від 05 квітня 2011 року яке набрало чинності (а.с.5). Від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей (а.с.6-8). Крім того, судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі на підставі договору №7 про дольову участь в будівництві житла від 21 листопада 2001 р. ними була придбана квартира [ADDRESS] (а.с.13-22). Відповідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданим 02.03.2004 р. управлінням комунального господарства Донецької області відповідач став власником спірної квартири (а.с.10). Відповідно до ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Згідно з ст.. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.23,30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної власності, передбачено ч.1ст.63,ч1ст.65 СК України. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (на транспортний засіб, будинок, квартиру) лише на ім'я кожного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Суд не приймає доводи позивачки які викладені в позовній заяві та наведені представником позивача в судовому засіданні в частині збільшення її частки в спільно нажитому майні, оскільки позивачка не надала жодних доказів в підтвердження неотримання матеріальної допомоги на утримання дітей від відповідача. Крім того, в матеріалах справи знаходиться довідка Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Донецька (а.с.34), згідно якої судом встановлено, що за період з 01.11.2012 року по 31.03.2014 року відповідачем позивачу було сплачено 22171 грн.12 коп., борг станом на 31.03.2014 року складає 18744 грн. 86 коп.. Крім того, з довідки ТОВ «Компанія «Біко» де працює відповідач вбачається, що в період з 01.04.2013 р. по 31.03.2014 року відрахування аліментів на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей було здійснено в розмірі 70% від заробітної плати, що становить граничний розмір при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей згідно ст. 128 КЗпП України. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11 При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Таким чином, а ні позивачем, а ні його представником не надано суду достатніх доказів в обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Що стосується доводів позивачки викладених в позовній заяві, а представником позивача в судовому засіданні в частині того, що відповідач мав намір подарувати квартиру їй та їх дітям та дані наміри підтверджуються Рішенням Київської районної у м. Донецьку ради від 13.04.2011 року (а.с.25), згідно якого відповідачу дозволено укласти договір дарування спірної квартири на користь їх неповнолітніх дітей, суд до уваги не приймає, оскільки розподіл спільного майна подружжя та виділення частки майна дружини та чоловіка не позбавляє їх в подальшому права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином суд приходить до висновку, що кожному з подружжя належить по 12 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Крім того, згідно з ч.1 ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, в тому числі положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується журналом судового засідання. Згідно ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 689 грн.42 коп.(а.с.1) На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial