Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації Чернівецької області про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період з 17.04.2015 по 06.07.2017 позивачка [PERSON] перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Проте до офіційної реєстрації шлюбу позивачка перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та у них [INFO] народилася донька - [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу і по даний час відповідач участі в утриманні та вихованні донки не приймає, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Вказує, що донька перебуває на повному утриманні позивачки, вона самостійно про неї піклується та виховує. Відповідач з донькою не спілкується, на свята, день народження її не провідує, її життям, здоров`ям та навчанням не цікавиться та повністю самоусунувся від її утримання та виховання. З вказаних підстав просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 12500 гривень щомісячно до її повноліття та позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] та її представниця [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання позивачки [PERSON] про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Також в матеріалах справи міститься письмові пояснення позивачки в яких вона вказує, що відповідач повністю самоусунувся від утримання та виховання доньки. На даний час позивачка проживає за межами України в Республіці Польща, перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Спільна донька сторін [PERSON] , [INFO] , називає чоловіка позивачки татом. Останній має намір забезпечувати [PERSON] усім необхідним, а також усиновити її. Також вказує, що з новим чоловіком має спільну дитину. В письмових поясненнях також вказує, що посилання відповідача на те, що він має інвалідність ІІІ групи є безпідставною, оскільки його інвалідність є фіктивною. Відповідач [PERSON] здобув цю інвалідність незаконно, з цього приводу відносно нього відкрито кримінальне провадження. Крім того, інвалідність ІІІ групи є робочою, отже на думку позивачки, відповідач може та повинен працювати, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 12500 гривень. Вiдповiдач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив суду відзив на позовну заяву. У відзиві посилався на те, що позовні вимоги він визнає частково, а саме погоджується сплачувати аліменти на утримання донки , [PERSON] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Спроможність сплачувати аліменти у даному розмірі обґрунтовує тим, що він має інвалідність ІІІ групи, проживає з батьками, офіційно не працює, єдиним його доходом є пенсія по інвалідності, періодично він працює по найму, отримує нерегулярний та мінливий дохід, нерухомого та рухомого майна у власності немає. Позовну вимогу щодо його позбавлення батьківських прав по відношенню до доньки не визнає в повному обсязі, оскільки бажає піклуватися про доньку, виховувати її тощо. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] має інвалідність ІІІ групи, проживає з батьками, офіційно не працює, періодично працює по найму, в зв`язку із чим отримує нерегулярний дохід. Крім того, відповідач отримує пенсію по інвалідності, інших осіб на утриманні, крім доньки [PERSON] немає. Додав, що відповідач розуміє свій обов`язок по утриманню доньки, в зв`язку із чим спроможний сплачувати аліменти на її утримання в мінімальному розмірі, а саме в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Щодо позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, то в цій частині позов не визнає. Також додав, що на даний час відповідач позбавлений можливості в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки його донька на даний час проживає з позивачкою в Польщі , він надав доньці письмовий дозвіл на виїзд за межі України. Крім того вказав, що всі кримінальні провадження відносно відповідача, а саме щодо зґвалтування відповідачки, незаконного отримання відповідачем пенсії в зв`язку із інвалідністю закриті. З огляду наведеного, просив суд відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, а також частково задовольнити позовну вимогу щодо стягнення з відповідача аліментів. Представниця органу опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації Чернівецької області Калин М.В. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Суду пояснила, що відповідач був присутній на засіданні комісії органу опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації Чернівецької області та надавав пояснення щодо його участі у вихованні доньки. На засіданні комісії відповідач повідомив, що на даний час він позбавлений в повній мірі брати участь у вихованні доньки, оскільки вона перебуває за кордоном біля матері. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказане справу розглянуто без участі позивачки, її представниці та відповідача. Заслухавши пояснення представника відповідача, представниці органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Зокрема, згідно із ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Учасниками справи визнана та обставина, що позивачка [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] . Крім того, вони в період з 17.04.2015 по 06.07.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі. З огляду цього дана обставина не підлягає доказуванню. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.09.2014 (а.с. 12). Згідно вказаного свідоцтва батьком дитини є відповідач [PERSON] . З виписки з акта медико-соціальної експертної комісії до довідки серії АВ №0066486, довідки Управління праці та соціального захисту відділу призначення, виплати та контролю всіх видів соціальних допомог та субсидій №2857 від 12.10.2020, характеристики на [PERSON] , акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] (а.с. 69-72) вбачається, що [PERSON] має інвалідність ІІІ групи з дитинства довічно. В зв`язку із інвалідністю, отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1712 гривень, по місцю проживання характеризується позитивно, проживає з батьком в будинку останнього по [ADDRESS] . У відповідності до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом У висновку органу опіки та піклування Заставнівської РДА Чернівецької області №01-39/21-137 від 10.02.2021 правонаступником якої є Чернівецька районна державна адміністрація Чернівецької області зазначено, що позивачка перебуває за межами України, а саме в Республіці Польща. ЇЇ малолітня донька [PERSON] , [INFO] з липня 2019 року також проживає з матір`ю за кордоном. Батько дитини відповідач по справі позбавлений можливості займатися вихованням доньки, забезпечити належний догляд за донькою, спілкуватися з нею в обсязі, необхідному для її самоусвідомлення через перебування доньки за кордоном. Відповідач категорично проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] та бажає бачити як остання росте та розвивається, бажає забезпечувати доньку всім необхідним для її всебічного та гармонійного розвитку. З огляду цього органу опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 125). Частина 1 статті 164 СК України регламентує підстави позбавлення батьківських прав, зокрема згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 15, в абзаці 2 п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналізуючи всі досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що обставини справи на, які посилалася позивачка в позовній заяві, як підстави задоволення позову, не в повному обсязі знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. В судовому засіданні на підставі пояснень представника відповідача, представниці третьої особи, досліджених письмових доказів достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] протягом певного проміжку часу не спілкується із своєю донькою [PERSON] , [INFO] , в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не проявляє батьківської турботи про її фізичний та духовний розвиток, її навчання. Тому в його поведінці є ознаки неналежного виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суд враховує, що це пов`язано з об`єктивною неможливістю, оскільки донька перебуває за кордоном, що позбавляє можливості відповідача виконувати свої батьківські обов`язки на належному рівні Разом з тим, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, при винесенні рішення суд, з урахуванням інтересів дитини, бере до уваги характер винної поведінки відповідача, його особу, приймає до уваги висновок органу опіки та піклування №01-39/21-137 від 10.02.2021 та погоджується із ним. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , [INFO] з одночасним попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до п.17 ч.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до норм глави 15 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судом встановлено, що відповідач офіційно не працює, періодично працює по найму, немає кредитних та боргових зобов`язань, стягнення по виконавчих документах у відповідача відсутні. Останній має інвалідність ІІІ групи, отримує державну соціальну допомогу. Таким чином суд, врахувавши вимоги статті 182 СК України та інші обставини, що мають істотне значення вважає, що без погіршення матеріального становища відповідача, на користь позивачки на утримання малолітньої доньки [PERSON] з відповідача необхідно стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору в розмірі 840,80 грн., а позов задоволено частково, а саме в розмірі 10%, то суд вважає, що з відповідача на користь держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, належить стягнути судовий збір в розмірі 84 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 8, 12, 14, 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 155, 157, 164, 165, 180-184 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: partial