Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 09.09.2005 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] Під час шлюбу ними було придбано 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.09.2009 року шлюб між ними було розірвано. 05.09.2012 року відповідач продав їй 62/100 частин вищезазначеного домоволодіння. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2017 року договір купівлі-продажу було визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності. В спірному домоволодіння вона проживає разом із донькою. Відповідач в домоволодінні не проживає близько 8 років. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2012 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки, які останній не сплачує. 15.02.2018 року вона отримала від відповідача листа, в якому він вимагає в короткий термін надати йому домову книгу та ключі від будинку, тим самим заперечуючи її з донькою право на це майно. За вказаних обставин, позивачка просила визнати, що придбані 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 47/100 частин вказаного домоволодіння. В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлений останньою позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач за неодноразовими викликами до суду не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позову не надав. Третя особа - орган опіки та піклування в особі Центральної районної у м.Дніпрі ради, в наданій заяві просили провести розгляд справи без участі їх представника. Представник іншої третьої особи - Відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в судовому засіданні просив прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників позивачки та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 09.09.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.09.2009 року шлюб між сторонами ними було розірвано. В період перебування у зареєстрованому шлюбі відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.11.2005 року було придбано 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] що в цілому складається з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 40,7 кв.м, загальною площею 68,4 кв.м, Б - гараж; 1 ст.цегла; 3 ст.метал; В,Г - сараї дерев.; Д - сарай цегла; Е - сарай шлак.; З - душ дерев.;, Ж - убиральня дерев., К - сарай дерев (тим час.); №1-8 - огорожа. 62/100 частин, що відчужуються складаються з: житлового будинку літ.А-1 квартира №1 житловою площею 21,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, гараж літ.Б; сараї літ.В,Д,Е; душ літ.З; сарай (тим час.) літ.К; споруди №1,3,5-7. 05.09.2012 року між [PERSON], що діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності та позивачкою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2017 року, яке набрало законної сили, було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними та визнання права власності. Зокрема, вказаним рішенням визнано недійсною з моменту видачі довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], що була посвідчена 25.06.2012 року та на підставі якої останньою від імені [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 05.09.2012 року; визнано недійсним з моменту укладання зазначений договір купівлі-продажу від 05.09.2012 року. В частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] в задоволенні позову відмовлено, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини рішення, під час розгляду справи було встановлено, що в домоволодінні було проведено самочинну перебудову. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на теперішній час за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на 62/100 частин спірного домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ.А-1 квартира №1, житловою площею 21,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, господарські будівлі та споруди. Відповідно до технічного паспорту на 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що останнє містить самочинні прибудови літ.А2-1 та А3-1, проведені в 2005-2006 роках, що не введені в експлуатацію. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч.ч.1,2,3,5 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Таким чином, відповідно до ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, але й об'єкт нерухомості, який виникає в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкту, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. Як встановлено судом та зазначено вище, у спірній частині домоволодіння після її набуття у власність відповідачем в період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, було здійснено добудови літ.А2-1 та А3-1, які проведені за відсутності відповідних дозвільних документів, не введені в експлуатацію. Вказані обставини виключають можливість визнання права спільної сумісної власності та поділу спірних 62/100 частин домоволодіння [ADDRESS] як об'єкта нерухомості, оскільки останній в силу проведених не узаконених добудов не набув юридичного статусу житлового будинку, в силу приписів ст.376 ЦК України, є самочинним будівництвом. Крім того, внаслідок цього, змінились і ідеальні частки співвласників домоволодіння. При цьому, суд також враховує, що спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці, що не приватизована співвласниками домоволодіння та перебуває у власності Дніпровської міської ради. Проте, остання до участі у справі в якості співвідповідача позивачкою не залучалась та відповідних клопотань в порядку ст.51 ЦПК України позивачкою та її представником не заявлялось. Посилання представника позивача на те, що предметом поділу є домоволодіння у тому стані, в якому воно існувало на час набуття сторонами у спільну сумісну власність 29.11.2005 року, суд вважає безпідставними, оскільки предметом поділу в даному випадку може бути нерухоме майно, що існує в натурі. За вказаних вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по справі слід покласти на останню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed