Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідачки та просить визнати недійсним договір ренти від 12 грудня 2011 року. Перед початком розгляду справи по суті позивачка збільшила позовні вимоги та просила також визнати недійсним витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є інвалідом ІІ групи, проживає в м. Івано-Франківську, хворіє, самостійно ходити не може, вже впродовж трьох років не виходить сама з дому. Доглядає за позивачкою її син [PERSON] та бувша невістка [PERSON] Коли син позивачки, [PERSON], приїхав щоб забрати позивачку проживати до себе в село, то серед документів позивачки знайшов договір ренти від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно договору позивачка передала належну їй на праві приватної власності квартиру своїй сусідці [PERSON] за 33 000 грн. Однак, позивачка не може згадати щоб вона підписувала якісь договори, вона не могла розуміти що це за договір, грошей в квартирі також не знайшлось. Згодом позивачка пригадала, що [PERSON] залишала в неї в квартирі гроші, щоб діти сусідки їх не розтратили. [PERSON] просила підписати позивачку розписку про те, що [PERSON] залишає на зберігання в позивачки гроші. Скориставшись тим, що не було сина, в пізній час, [PERSON] привела до позивачки нотаріуса, що позивачка підписувала і що їй розповідали вона не пам'ятає. Згодом, відповідачка діючи через свого сина закрила позивачку в квартирі, обмежила її в спілкуванні, догляді, отримувати їжу. Після того як позивачці стало дуже погано вона почала кричати, викликали службу МНС, рятувальники проникли через вікно до квартири, зсередини відкрили двері і винесли позивачку з квартири у тяжкому стані, після чого позивачку було доставлено до міської лікарні. Позивачка просить визнати договір недійсним і як наслідок визнати недійсним витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, оскільки підписання договору не було її волевиявленням, бо вона його вчинила у момент коли не усвідомлювала значення своїх дій. Також відповідачка скориставшись похилим віком позивачки, її немічністю, ввела позивачку в оману. У зв'язку із наведеним просила визнати недійсним договір ренти від 12 грудня 2011 року та визнати недійсним витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивачки вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому, просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити. Заперечення обґрунтовував тим, що підстави зазначені позивачкою для визнання договору ренти недійсним є взаємовиключні, оскільки у випадку коли особа не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними, її неможливо ввести в оману стосовно обставин, які мають істотне значення, а у випадку коли особу ввели в оману щодо обставин, які мають істотне значення, вона підтверджує те, що усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, проте не володіла інформацією про наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину внаслідок умислу іншої сторони. Позивачем не зазначено обставин, які доводять наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману, а також не подано відповідних доказів. Також позивачем не зазначено внаслідок чого він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час укладення оспорюваного правочину і не подано відповідних доказів. Акт амбулаторної психіатричної експертизи від 02.10.2013 року не може бути належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки він не засвідчений печаткою установи, експертиза проводилась не за ухвалою суду, такий доказ отримано всупереч положень цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку передбачених законом. Позивачем не надано доказів, що нотаріусом не вжито необхідні заходи з визначення обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб і встановлення намірів сторін вчиняти правочин, що свідчить про необгрунтованість позову. Із зазначених мотивів просив у задоволенні позову відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює лікарем-психіатром, суду пояснила, що вона оглядала позивачку дома у вересні 2013 року, позивачка пересувається на ходулях, контакт обмежений, дезорієнтована, не могла назвати паспортних даних, депресивна. Деменсія розвивалась на протязі довготривалого часу. В позивачки стійкий психічний розлад, який позбавляє її можливості керувати своїми діями, вона є недієздатною. Вважає, що різке зниження стану позивачки мало місце останніх п'ять років. Такі висновки свідок зробила зі слів сина позивачки [PERSON] та особистого огляду позивачки. Син позивачки повідомив, що поведінка позивачки змінилась після смерті її чоловіка. Свідок [PERSON], яка є невісткою позивачки, суду пояснила, що позивачка з квартири не виходить, говорить що в неї щось крадуть. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з позивачкою 15 років, перебуває з нею в хороших стосунках. Вона та син позивачки [PERSON] захотіли забрати [PERSON] в село, почали збирати речі позивачки та знайшли договір ренти. Нотаріус у приватній розмові сказала свідку, що її попросили оформити договір ренти. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін по справі, суду пояснила, що знайома з позивачкою з 1998 року. Позивачка зверталась до неї за допомогою, оскільки вже три роки не виходить з квартири, має проблеми з хребтом, суглобами. Про допомогу позивачка просила по телефону, самостійно телефонувала до свідка. Позивачка є адекватною людиною, відповідає на запитання, Коли позивачка потрапила до лікарні то її провідувала сусідка [PERSON]. Про сина з позивачкою не говорили. Сина позивачки свідок бачила перший раз тоді коли був скандал у будинку. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, суду пояснила, що сина та невістку позивачки [PERSON] вона не бачила ніколи. Найбільше позивачці допомагає [PERSON] та її представник [PERSON]. Свідок бачила позивачку [PERSON] кілька днів тому, вона була адекватною. Також є людина, яка вигулює собаку позивачки. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін суду пояснила, що знайома з позивачкою 13 років. Позивачка проживала з чоловіком. Сина позивачки свідок бачила на похороні в чоловіка позивачки. Позивачка [PERSON] постійно жалілась свідку на те, що їй одиноко, важко, її ніхто не відвідує. З дому позивачка не виходить, останній час не отримує пенсію бо її забирає син [PERSON] Останній раз свідок бачила позивачку [PERSON] 5 днів тому. Позивачка попросила свідка щоб та купила їй поїсти. Позивачка була вся побита, пояснила, що впала. Син позивачки [PERSON] дає позивачці 200-300 грн. на місяць. Поведінка позивачки почала змінюватись десь рік тому, до того вона була іншою. З лікарні позивачку [PERSON] привіз не її син [PERSON], а брат представника відповідачки [PERSON]. В 2010-2011 року позивачка ще самостійно виходила на вулицю, спілкувалась з сусідами. Вислухавши пояснення представників сторін, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 12 грудня 2011 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір ренти, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.5-6). Статтею 731 Цивільного Кодексу України (надалі ЦК України), визначено зміст договору ренти. За договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі. Договором ренти може бути встановлений обов'язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку. Істотними умовами договору ренти є умови про форму і розмір ренти, строк виплати ренти, відповідальність сторін. Відповідно до п. 2.1 Договору, сторони домовились, що одержувач ренти передає квартиру у власність платника ренти за плату. Ціна відчужуваної квартири сторонами визначена у розмірі 33 000 грн., які одержувач ренти одержав готівкою від платника ренти до нотаріального посвідчення цього договору. Згідно ч. 1 ст. 734 ЦК України, договором ренти може бути встановлено, що одержувач ренти передає майно у власність платника ренти за плату або безоплатно. Сторони таким право скористались та визначили плату у розмірі 33 000 грн. Також у п. 2.2 Договору сторони визначили, що експертна вартість предмету договору - квартири [ADDRESS], становить 141 440 грн. У пункті 2.3 Договору визначено загальний розмір рентних платежів, який складає 300 грн. на місяць (а.с.5 зв.), які платник ренти буде виплачувати одержувачу ренти довічно. Також платник ренти взяв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати комунальні платежі за квартиру в строки встановлені відповідними договорами про надання таких послуг (п. 2.4 Договору). Вказаний пункт договору відповідачкою виконується, що підтверджується копіями квитанцій та копіями розписок (а.с.22-84). Відповідно до п. 2.5 Договору за одержувачем ренти зберігається довічне проживання у відчужуваній квартирі. Вказаним пунктом спростовуються твердження позивачки про те, що відповідачка порушило її право на житло. Згідно п. 2.8 Договору, обов'язок платника ренти по виплаті ренти припиняється зі смертю одержувача ренти (а.с.5 зв.). Згідно ст. 735 ЦК України, у разі передання під виплату ренти земельної ділянки або іншого нерухомого майна одержувач ренти набуває право застави на це майно. Платник ренти має право відчужувати майно, передане йому під виплату ренти, лише за згодою одержувача ренти. Вказана стаття знайшла своє відображення у п. 6.2 та 6.3 Договору (а.с.6). На виконання вимог законодавства та пунктів Договору, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: двохкімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.8). В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оспорюваний договір ренти не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки, як проаналізовано судом вище, усі істотні умови, які є обов'язковими для вказаного договору, сторонами закріплено в тексті договору, це зокрема пункти 1.3, 2.1, 2.3, 2.4, 2.5, 2.8, розділ 3 та 4, п. 6.2, 6.3 Договору; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як вбачається із ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Позивачка та її представник [PERSON] вказують, що на момент укладення договору позивачка не усвідомлювала що вона підписує, не розуміла своїх дій в силу своєї немічності та психічного стану. Такі свої твердження позивачка та її представник підтверджують показами свідків, зокрема свідка [PERSON], актом консультативного огляду від 25.09.2013 року (а.с.93) та Актом № 278 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 02.10.2013 року (а.с.94-95). Однак, суд оцінює такі докази критично, оскільки покази свідка [PERSON] є її особистими висновками та які зроблені на підставі тих даних, які їй повідомив зацікавлена особа [PERSON], огляд позивачки проводився у вересні 2013 року, а договір укладено в 2011 році. Згідно з Актом № 278 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 02.10.2013 року, психічний розлад позбавив здатності позивачку усвідомлювати свої дії та керувати ними на період укладення договору ренти 12.12.2011 року і позбавляє на даний час. Дану амбулаторну судово-психіатричну експертизу здійснено за постановою слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області. Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦПК України, експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави та строк для проведення експертизи; з яких питань потрібні висновки експертів, ім'я експерта або найменування експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; об'єкти, які мають бути досліджені; перелік матеріалів, що передаються для дослідження, а також попередження про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Згідно ст. 143 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. Проте, експертиза булла проведена не за ухвалою суду, в судовому засіданні позивачка та її представники не клопотали про проведення такої експертизи, відповідач був позбавлений можливості поставити свої питання перед експертом, суд не попереджував екперта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Таким чином, вказаний акт не може бути допустимим доказом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того, акт № 287 скірплений печаткою «Для пакетів», а не печаткою установи. Що стосується твердження позивачки та її представників про те, що нотаріусом не встановлено дієздатність позивачки при підписанні договору, то суд виходить з наступного. Відповідно до п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (чинної на момент вчинення правочину), при посвідченні правочину визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за поспортом або іншими документами, які передбачені ст. 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу видається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також, відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Позивачем не надано суду доказів того, що нотаріусом не вжито необхідних заходів з визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, встановлення намірів сторін вчиняти правочин. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В момент підписання договору позивачка була ознайомлена з його умовами та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробила. Позивачка та її представники вказують на те, що при підписанні договору не було волевиявлення позивачки, бо вона в момент вчинення правочину не усвідомлювала своїх дій, а відповідач скориставшись її немічністю ввів позивачку в оману щодо умов договору. Однак такі твердження позивачки та її представників не підтверджуєються доказами зібраними по справі. Крім того, більшість свідків стверджують, що позивачка в 2011 році усвідомлювала свої дії, була адекватною людиною, спілкувалась з людьми. Посилання представника позивачки в своїх поясненнях на п. 1 ст. 230 ЦК України є голослівними, оскільки відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачкою та її представником таких доказів суду не надано. - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір ренти укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів (а.с.7), як того вимагає ст. 732 ЦК України; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладени між [PERSON] та [PERSON] був спрямований на реальне настання правових наслідків, квартира позивачки перейшла у власність відповідачки, а відповідачка сплачує рентні платежі позивачці. Отже, договір ренти укладений 12.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат», ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст. ст. 5, 16, 203, 215 ч.1, 225, 230, 524 628 ч.1, 731, 732, 734, 735, 737 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 143, 144 ЦПК України,

Outcome: dismissed