Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] суму боргу. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що [PERSON] 18.05.2019 передала [PERSON] 1000 доларів США строком до 01.09.2019, в якості авансового внеску за будинок та земельну ділянку, які розташовані по [ADDRESS] . Укладання договору купівлі-продажу мало відбутися не пізніше 01.09.2019. Позивачкою, задля майбутнього ремонту, були придбані будівельні матеріали на суму 5529,00 грн. Однак, станом на 01.09.2019 та в подальшому відповідачкою не вчинено жодних дій, спрямованих на укладання попереднього договору, на вимогу про повернення грошових коштів відповідачка не реагує. Позивачка просить стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 26930,90 грн.; витрати пов`язані з придбанням будівельних матеріалів в розмірі 5529,00 грн.; 3 % річних за 312 днів в розмірі 690,61 грн. (26930,90Х3Х312/365/100); інфляційні нарахування з 01.09.19 по 08.07.2020 в розмірі 844,43 грн. (індекс інфляції з 01.09.2019 по 08.07.2020 =1,0313556 (вересень 2019-100,7 %, жовтень 2019-100,7 %, листопад 2019-100,1 %, грудень 2019-99,8 %, січень 2020-100,2 %, лютий 2020-99,7 %, березень 2020-100,8 %, квітень 2020-100,8 %, травень 2020-100,3 %), та судовий збір в розмірі 840,80 грн. Ухвалою суду від 10.08.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі на тих підставах, що зазначені у позові. Представник відповідачки у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, повідомила суду, що між сторонами не існувало жодних домовленостей щодо укладання договору купівлі-продажу чи наміру такого укладання, кошти від позивачки не отримувала, розписку не надавала, позивачкою не доведено існування між сторонами правовідносин за договором позики, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. За клопотанням позивачки суд допитав у судовому засіданні свідків. Так, свідок [PERSON] повідомила суду, що дізнавшись про продаж нерухомості по [ADDRESS] звернулась до [PERSON] з наміром придбання, однак у зв`язку з тим, що [PERSON] пропонувала її укласти договір авансового внеску, вирішила відмовитись. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є родичкою позивачки, тому їй детально та точно відомо, що позивачкою передано [PERSON] 1000 доларів США в якості авансового внеску за будинок та земельну ділянку, які розташовані по [ADDRESS] . Заслухавши представників позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно розписки 18.05.2019 [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в розмірі 1000 доларів США в якості завдатку за житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] . Національним банком України станом на 08.07.2020 встановлено офіційний курс долара США до гривні на рівні 26,3909 за 1 долар, відповідно 1000 доларів США в еквіваленті до гривні становить 26930,90 грн. Розпискою передбачено, що договір купівлі-продажу вказаної нерухомості [PERSON] зобов`язувалася укласти до 01.09.2019. Сплативши суму завдатку, позивачка задля здійснення ремонту придбала будівельні матеріали на суму 5529,00 грн. У зв`язку з тим, що станом на 01.09.2019 договір купівлі-продажу не укладено, наміру його укласти відповідачка не має, сплачені кошти позивачці не повертає, [PERSON] просить суд стягнути борг, 3% річних, інфляційні втрати. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Натомість, матеріали справи не містять доказів щодо укладення сторонами попереднього договору, відповідно до якого б відповідачка зобов`язалася протягом певного строку укласти із позивачкою договір купівлі-продажу та передати у власність нерухомість, розташовану по [ADDRESS] . Розписка від 18.05.2019 не містить зобов`язання щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу та не може вважатися попереднім договором, оскільки не містить необхідних істотних умов договору та з огляду на положення ст. 635 ЦК України. Крім того, враховуючи положення ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З аналізу змісту наведеної норми права, суд приходить до висновку, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу, оскільки попередній договір чи договір купівлі продажу нерухомості, які б за своєю формою та змістом відповідали б вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, грошові кошти в розмірі 26930,90 грн., отримані [PERSON] , не можуть вважатися ні завдатком, ні авансом. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Розписка від 18.05.2019 підтверджує факт отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в сумі 1000 доларів США, що станом на 08.07.2020 еквівалентно 26930,90 грн., проте будь-які договірні відносини між сторонами відсутні. Незважаючи на наявність єдиного письмового доказу у вигляді розписки, яка не містить обов`язку повернення грошових коштів, суперечливої позиції позивачки щодо мотивів та фактичних причин передачі [PERSON] 1000 доларів США, що станом на 08.07.2020 еквівалентно 26930,90 грн., категоричної позиції відповідачки, щодо неотримання коштів, не дає підстав вважати встановленим, що між ними виникли такі правовідносини, які виключають можливість застосування вимог ст. 1212 ЦК України, для застосування якої мотив набуття майна правового значення не має. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою, або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. З аналізу наведеного вбачається, що ст. 1212 ЦК України застосовується до позадоговірних зобов`язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), зроблено висновок, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) суд вказав, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Унаслідок чого, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд, приймає до уваги розрахунок наведений позивачкою у позові, щодо нарахувань 3 % річних та інфляційний втрат. Вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 5529,00 грн. за придбання будівельних матеріалів, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки попередній договір чи договір купівлі продажу нерухомості, які б за своєю формою та змістом відповідали б вимогам закону, між сторонами у справі не укладався, відповідно суд вважає таку вимогу необгрунтованою. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 697,86 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial