Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з наведеним позовом до відповідачки, мотивуючи тим, що відповідачка проживає в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачці чим чинить позивачці перешкоди в користуванні своєю власністю, а тому відповідачка підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідачка та її адвокат в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Відповідачка також пояснила, що звільнить квартиру позивачки коли та виплатить сестрі відповідачки борг згідно рішення суду від 20 березня 2015 року, а до того часу відповідачка зі своєю неповнолітньою дитиною буде проживати в квартирі позивачки, оскільки іншого житла у відповідачки немає. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Іван-Франківської міської ради в судовому засіданні вказала, що відповідачка з дітьми є тимчасовими мешканцями в квартирі позивачки. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності (а.с.7), позивачка є власницею квартири № 11 в будинку № 22 на вул. О.Довженка в м. Івано-Франківську. Відповідачка разом з своїми дітьми поселилась в квартиру позивачки з дозволу позивачки в 2009 році, вказану обставину сторони визнають. Відповідачка та її діти у квартирі позивачки не зареєстровані, жодних договорів найму, оренди з позивачкою не укладала, вказана обставина також сторонами визнається. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Стаття 317 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), розкриває зміст власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Отже, позивачка є власницею квартири, однак не може проживати у належній їй на праві власності квартирі, оскільки там проживає відповідачка з дітьми, у звязку з цим вона звернулась до суду з позовом про усунення їй перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачки із належної їй на праві власності квартири. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. [PERSON] таке право використала та звернулась до суду із вказаним позовом. Обґрунтовуючи свою вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю позивачка посилається на те, що відповідачка чинять їй перешкод у користуванні власністю саме тим, що вона проживає у спірній квартирі. Відповідачка не погоджується звільнити квартиру позивачки посилаючись на те, що позивачка не виконує рішення апеляційного суду Івано-Франківської області про стягнення з позивачки на користь сестри відповідачки грошових коштів (а.с.59-61). Однак, такі твердження відповідачки є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачка не має не виконаних зобовязань перед відповідачкою. Та й не виконання позивачкою рішення суду про стягнення коштів не може бути підставою для порушення її права власності відповідачкою. Стаття 9 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК УРСР) визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Правові висновки Верховного Суду України є обовязковими. Отже, позивачка обрала вірний спосіб захисту свого права, оскільки вона є власницею квартири та жодних договірних відносин між позивачкою та відповідачкою щодо квартири № 11 в будинку № 22 на вул. О.Довженка в м. Івано-Франківську не існує, а тому слід усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] з кв. № 11 за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. О.Довженка, буд. № 22 без надання іншого житлового приміщення. Що стосується вимоги позивачки про виселення неповнолітніх дітей відповідачки, то суд вважає, щ така вимога є необґрунтованою, оскільки позивачкою не вказано яких саме дітей відповідачки слід виселити, їх прізвище, імя, по батькові. Клопотань про витребування свідоцтв про народження дітей відповідачки позивачкою чи її представником не заявлялось. Крім того, судом ухвалено виселити відповідачку [PERSON], а тому її неповнолітні діти повинні проживати з матірю. При вирішенні питання про виселення неповнолітніх дітей також слід враховувати вимоги Конвенції про права дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачки також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 16, 317 319 ч.1, 321, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 150 Житлового кодексу УРСР,

Outcome: partial