Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що є власником 4/5 частин квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником квартири є її донька [PERSON] . На теперішній час в квартирі зареєстровані позивачка, третя особа, батьки позивачки, а також її колишній чоловік [PERSON] , який в квартирі з 13.04.2011 року фактично не проживає, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію за цією адресою не отримує, особистих речей не залишив. Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року у справі №203/2479/20 шлюб з відповідачем було розірвано. З урахуванням наведеного, посилаючись на те, що відповідач не є членом її сім`ї, з квітня 2011 року в квартирі не проживає, спільним побутом з нею не пов`язаний, плату за користування житловим не здійснює, комунальні послуги не сплачує, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.05.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. В наданій заяві позивачка просила розглянути справу без її участі, зазначивши про підтримання позову. Відповідач та третя особа за викликами до суду повторно не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи подану позивачкою заяву, повторну неявку відповідача, суд у відповідності до положень ст.ст.211,223,247 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності сторін, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення за наявними матеріали справи. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.03.199 року, співвласниками квартири [ADDRESS] були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підставі договору дарування частини квартири від 17.09.2010 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки квартири, що загалом становили 3/5 частини, позивачці [PERSON] . Таким чином, на момент подачі позову та на час розгляду справи позивачка є співвласником 4/5 частини, а її донька (третя особа) [PERSON] - 1/5 квартири [ADDRESS] . Згідно довідки №4435 від 30.04.2021 року на теперішній час в квартирі є зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.09.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2020 року у справі №203/2479/20. Як зазначила позивачка та вбачається із акту від 27.05.2021 року, складеного за підписом мешканців квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] будинку не проживає з 13.04.2011 року. У відповідності до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. А відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до термінів, наведених в ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Наведені вище обставини, встановлені судом під час розгляду справи, свідчать про те, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою втратив статус члена сім`ї останньої, будучі зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] , співвласниками якої є позивачка та третя особа, відповідач за вказаною адресою з квітня 2011 року не мешкає, витрати на утримання майна не несе, комунальні послуги не сплачує, власних речей в квартирі не залишив. Будь-яких обставин, які б свідчили про його тимчасову відсутність, або чинення перешкод відповідачу в проживанні з боку позивачки або інших осіб, під час розгляду справи не встановлено. В зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, визнавши відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved