Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про оспорювання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.08.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб з відповідачем, актовий запис № 512. Зазначає, що 01.07.2015 року за взаємною згодою з відповідачем вони офіційно розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 102, виданим державним відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 01.07.2015 року. Посилається на те, що [INFO] вона народила сина [PERSON], батьком якого відповідно до вимог статті 122 СК України всупереч її волі записано відповідача, незважаючи на те, що вони з січня 2013 року проживали окремо один від одного, шлюбних та сімейних стосунків не підтримували, спільного побуту та господарства не мали, відповідач не може бути батьком народженої нею дитини, в зв'язку з чим вимушена звернутись до суду з заявою про виключення відомостей про батьківство відповідача з актового запису про народження її сина [PERSON], оскільки відсутнє кровне споріднення між ними. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить їх задовольнити. Відповідачем в судовому засіданні зроблено усну заяву та надано письмову заяву про визнання позову позивачки в повному обсязі згідно позовних вимог. Представники 3-ї особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, суду надано заяву відповідно до якої просять розглядати справу за їх відсутності, винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника 3-ї особи, відповідно до вимог ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так стаття 31 ЦПК України, визначає, що сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Крім прав та обов'язків , визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Крім того, зі змісту ст. 174 ЦПК України вбачається, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вже зазначалося вище, відповідачем в судовому засіданні зроблено усну заяву про визнання позову позивачки в повному обсязі, а також надано її письмовий варіант, який приєднаний до матеріалів справи. Судом встановлено, що зазначена заява відповідача не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність прийняття заяви про визнання позову відповідачем та задоволення позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 122, 124, 128-129, 133-136,138 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3

Outcome: approved