Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 квітня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 494. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2020 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. З моменту розлучення і по теперішній час, маючи можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Вказує, що вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з проханням приймати участь в утриманні сина, однак її звернення залишено без задоволення. Крім цього, вказує, що вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину до країн - учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків, однак відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон та рекомендує дитині після того, як виросте, побачити світ та лікуватися на території України. На підставі викладеного, просить суд надати їй дозвіл на багаторазове тимчасове вивезення сина [PERSON] , 2008 року народження до країн - учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини на оздоровлення без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , 1975 року народження строком на 15 днів з 01 червня по 01 вересня 2021, 2022, 2023 років та стягнути з відповідача судові витрати. 15.07.2021 року від представника позивачки [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд надати [PERSON] дозвіл на тимчасове вивезення сина [PERSON] , 2008 року народження до країн - учасниць Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Єгипту, Туреччини на оздоровлення без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , 1975 року народження, строком на 15 днів з 01 червня по 01 вересня 2022 року та стягнути з відповідача судові витрати Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак її представник [PERSON] надала суду заяву, згідної якої уточнені позовні вимоги підтримує повністю та справу просить розглядати у її з позивачкою відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 29 квітня 2007 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, був зареєстрований шлюб, актовий запис № 494. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] . Від даного шлюбу [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2020 року, шлюб, зареєстрований між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 494 - розірвано. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 року та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України`від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітньою дитиною з метою її оздоровлення за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачці дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітньої дитини. На підставі викладеного, та

Outcome: approved