Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . В даному приміщенні зареєстровані та проживають батько позивачки [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Дозвіл на проживання позивачка відповідачам не давала. Зазначає, що відповідачі зловживають алкогольними напоями, влаштовують скандали та сварки, крім того ганебно ставляться до батька позивачки. У зв`язку з тим, що батько позивачки є людиною похилого віку, який потребує стороннього догляду, готування їжі, прибирання тощо, позивачкою було прийнято рішення про продаж вказаного будинку або переселення сім`ї позивачки з метою допомогти батьку. На вимогу позивачки виселитись в добровільному порядку відповідачі не реагують, у зв`язку з чим, уточнивши позовні вимоги, позивачка просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власністю - будинком [ADDRESS] , шляхом: виселення відповідачів з вказаного будинку; визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування будинку [ADDRESS] .; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою від 26.11.2019 року скасовано заочне рішення від 30.10.2019 року та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивачки подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник відповідачки направив до суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] . належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 16.04.2019 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 163770067 від 16.04.2019 року, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.10.2013 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35453078 від 19.10.2013 року. Судом також встановлено, що в спірному будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, як вбачається з довідки про місце проживання та склад сім`ї від 13.03.2020 року №15.2-03/1552, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, у вказаному житловому приміщенні зареєстровані особи відсутні. В судових засіданнях встановлено, що 1997 року відповідачка [PERSON] вселилась в будинок разом з батьками, а відповідач [PERSON] проживає за зазначеною адресою з народження, тобто з 1999 року. Отже, відповідачі у спірний будинок вселились зі згоди колишніх власників будинку - [PERSON] та [PERSON] , яка померла, а право власності на підставі заповіту 19.10.2013 року та на підставі договору дарування частини житлового будинку від 16.04.2019 року отримала їхня донька- [PERSON] . Теперішній власник будинку за зазначеною адресою не зареєстрована та не проживає, а також не є однією сім`єю з відповідачами. Крім того, знаходиться з ними в неприязних стосунках. Реєстрація та проживання відповідачів у належному [PERSON] будинку перешкоджає позивачці належним чином користуватися і володіти майном, чим порушує її права як власника. 29.05.2019 року позивачка звернулась до відповідачів [PERSON] та [PERSON] з повідомленням-попередженням з проханням у 10-денний термін звільнити будинок від особистих речей та виїхати з займаного ними будинку. Однак вказане повідомлення відповідачами було проігноровано. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14 та у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 645/8985/15-ц. Наведене дозволяє суду дійти висновку, що право відповідачів на користування спірним житловим приміщенням є похідним від права власності колишніх власників цього приміщення, які надавали свою згоду на проживання, і це право користування було втрачене відповідачами, у зв`язку з переходом права власності до нового власника - позивача [PERSON] . У цьому контексті слід зазначити, що суд критично оцінює доводи відповідача, про законність користування спірним житлом, у зв`язку з тим, що таке право було надано батьками відповідачки, тобто на засадах сервітутного права, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї. Із змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР. Проте, як було встановлено вище, відповідно до статей 64, 157 ЖК Української РСР відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому відповідні обмежувальні норми ст. 157 ЦК України на дані правовідносини не розповсюджуються. Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. В силу цих законодавчих приписів, після переходу права власності на спірну квартиру до позивачки припинилося і сервітутне право відповідачів, як членів сім`ї власника житла, на користування ним, оскільки саме належність до сім`ї власника житла і була підставою цього сервітутного права. Таким чином судом встановлено, що відповідачі не є ні членами сім`ї позивача, ні співвласниками будинку. Між сторонами відсутні угоди про найм чи безоплатне користування жилим приміщенням. З огляду на це, безпідставними є доводи відповідачки про те, що вони мають право користуватися майном позивача на підставі сервітуту, оскільки право члена сім`ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім`ї якої вона є. Позивач та відповідачі не є членами однієї сім`ї. В свою чергу відповідачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували її право власності чи право користування спірною квартирою. Домовленості про проживання в спірному будинку відповідачі з позивачкою не мають. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення, з яких вбачається, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинку за згодою попередніх власників та проживають у будинку разом з батьком позивачки та відповідачки [PERSON] - [PERSON] . У судовому засіданні допитаний в якості свідка батько позивачки та відповідачки [PERSON] - [PERSON] , пояснив, що відповідачі систематично зловживають спиртними напоями, влаштовують сварки та скандали, ганебно до нього відносяться. Також зазначив, що відповідачі не займаються утриманням будинку, за комунальні послуги не сплачують, у зв`язку з чим було відключено електро- та газопостачання. Таким чином, враховуючи, що проживання відповідачів у спірному будинку чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у будинку є неможливим, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача (власника), знаходяться у неприязних з нею стосунках, суд дійшов висновку, що позов в цій частині доведено і підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування будинку [ADDRESS] , суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки, як зазначено вище та вбачається з довідки про місце проживання та склад сім`ї від 13.03.2020 року №15.2-03/1552, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, остання не зареєстрована у спірному будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 1536,80 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial