Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, збільшивши згодом свої позовні вимоги (а.с. 2-4, 46), в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договорами позики від 17 вересня 2012 року на загальну суму 37 500 доларів США, що складає 600 000 гривень 00 копійок в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 листопада 2014 року. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та пояснили, що зазначені грошові кошти були позичені нею відповідачу, який на той час був її чоловіком, для ведення ним господарської діяльності. Джерелом цих коштів позивачка зазначила спадщину, яку вона отримала напередодні після смерті її дідуся та батька, та частину якої нею було продано. Зазначала, що форму договорів позики дотримано, з боку позивачки договірні обов'язки виконано у повному обсязі шляхом передачі відповідачу узгодженої сторонами суми грошових коштів, про що останнім були власноруч написані дві розписки, але попре вимогу позивачки повернути позику, відповідач добровільно цей обов'язок не виконує. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на положення статей 192, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безгрошовість спірних договорів позики, та обґрунтовуючи видачу відповідачем боргових розписок наявністю між сторонами угоди про поділ майна подружжя, невід'ємною частиною якої є ці розписки. Відповідач зазначав, що уклав договори позики внаслідок неправомірних дій з боку позивачки, яка, заздалегідь маючи намір розірвати шлюб між ними, обманом переконала його написати спірні розписки. Пояснював, що грошей від продажу спадкового майна у позивачки на момент укладення спірних договорів позики не було, адже за цей кошт було придбано квартиру для матері позивачки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, при цьому виходить з наступного. 17 вересня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивачки грошові кошти у розмірі 22 500 доларів США та які зобов'язувався повернути на її першу вимогу, яка мала бути висунута за один місяць. В розписці зазначено, що вона написана власноруч відповідачем, без примусу та фізичного насильства (а.с. 10). Того ж дня, 17 вересня 2012 року між сторонами було укладено ще один договір позики, на підставі якого позивачкою було надано відповідачу у борг 15 000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути на її першу вимогу. В розписці, написаній відповідачем власноруч, зазначено, що вона написана ним без примусу та фізичного насильства (а.с. 11). Зазначені договори відповідають вимогам статті 1046 Цивільного кодексу України, оскільки ними встановлено договірні обов'язки позикодавця та позичальника, предмет договору у вигляді конкретної суми грошових коштів, строк виконання боргового зобов'язання, який визначено моментом пред'явлення вимоги позикодавцем. Спірні договори укладені у письмовій формі, оформлені розписками відповідача, що узгоджується з положеннями статті 1047 Цивільного кодексу України та підтверджує передання позикодавцем визначеної грошової суми. В судовому засіданні було оглянуто надані позивачкою оригінали розписок від 17 вересня 2012 року та перевірено автентичність копій, які долучені до матеріалів справи. Позивачка заперечувала проти долучення до справи оригіналів розписок, проте їхня наявність у неї відповідно до умов спірних договорів позики свідчить про невиконання боргових зобов'язань відповідачем. 16 червня 2014 року позивачка направила поштовим відправленням на адресу ТОВ «Харелектромет», генеральним директором якої є відповідач, письмову вимогу про повернення ним грошових коштів за обома договорами позики (а.с. 52, 53, 54), що узгоджується з вимогами частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України. Відповідач не заперечував проти місця знаходження ТОВ «Харелектромет», на адресу якого було направлено вимогу, та проти того, що він обіймає посаду генерального директора цього Товариства, а тому ці обставини відповідно до частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає встановленими. Заперечення відповідача щодо недоведеності позивачкою направлення на його адресу вимоги щодо повернення позичених ним коштів та неотримання ним такої вимоги, суд оцінює в сукупності з іншими доказами та відкидає з огляду на наступне. В борговій розписці на суму 22 500 доларів США відповідачем серед інших реквізитів, якими він себе ідентифікував, зазначено, що він обіймає посаду генерального директора ТОВ «Харелектромет», але не зазначено адресу його проживання або перебування (а.с. 10). В іншій розписці про отримання відповідачем 15 000 доларів США відповідачем зазначено місце його проживання (а.с. 11). Разом з тим, законом не встановлено форму вимоги позикодавця щодо повернення позики, а у спірних розписках, визначаючи строк виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо повернення позики моментом пред'явлення вимоги позивачкою, сторони не обумовили форму такої вимоги, порядок та місце її пред'явлення. Отже, суд дійшов висновку про те, що форма вимоги, обрана позивачкою, у вигляді листа з відповідним змістом, направленого на ім'я відповідача за місцем його роботи, не суперечить положенням спірних договорів позики та нормам закону. В обґрунтування наявності у позивачки фінансової можливості надати в борг відповідачу грошові кошти на загальну суму 37 500 доларів США, позивачка надала копію свідоцтва про смерть її дідуся - [PERSON], серії [NUMBER], виданого 21 вересня 2009 року ВРАЦС по місту Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с. 61), його заповіт, складений 5 червня 2000 року, за яким все належне майно він заповів позивачці (а.с. 62). Як убачається з договору купівлі-продажу від 12 липня 2010 року, після смерті [PERSON] квартиру [ADDRESS], позивачка та інша співвласниця - [PERSON], продали за 521 400 гривень 00 копійок, що станом на день укладення договору складало еквівалент 66 000 доларів США (а.с. 63). Крім того, згідно договору про поділ спадкового майна від 7 грудня 2011 року позивачка успадкувала після смерті її батька - [PERSON], який помер [INFO] року, квартиру [ADDRESS] (а.с. 64). За таких обставин, суд відкидає доводи відповідача щодо безгрошовості спірних договорів позики внаслідок відсутності у позивачки готівкових коштів у наведеному в них розмірі. Позиція відповідача про написання ним боргових розписок, як складової угоди про поділ майна подружжя, укладеної між сторонами, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки, є недоведеною належними та допустимими доказами, заперечується позивачкою та суперечить поясненням самого ж відповідача про те, що на момент укладення спірних договорів позики він був введений в обман позивачкою, яка вже готувалась до розлучення з ним, але йому про її наміри ще не було відомо. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів за спірними договорами позики. Разом з тим, в заяві позивачки щодо збільшення розміру позовних вимог до 600 000 гривень у зв'язку зі зміною офіційного курсу долара США по відношенню до гривні станом на 13 листопада 2014 року наведено арифметично неправильний розрахунок. За відомостями, які містяться на офіційному сайті Національного банку України, курс долара США по відношенню до гривні станом на 13 листопада 2014 року складав 1 556 гривень 00 копійок за 100 доларів США (а.с. 47-48), тому суд стягує з відповідача на користь позивачки відповідно 37 500 доларів США (загальна сума боргу за спірними договорами позики) х 15 гривень 56 копійок (офіційний курс гривні Національного банку України) = 583 500 гривень 00 копійок. Суд розподіляє судові витрати відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial