Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. В позові зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Ніжинський механічний завод». 29.07.2013 року була звільнена з підприємства за угодою сторін. Відповідач всупереч вимог ст. 116 КЗпП в день її звільнення не провів з нею повного розрахунку. Заробітна плата їй була виплачена лише 25.11.2013 року, тобто через 83 робочих дні після звільнення. Просить суд стягнути 7531 гривню 42 копійки середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, врахувавши, що її середньоденний заробіток становить 90 гривень 74 копійки. В судове засідання позивачка не з'явилась надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, просила задовольнити її вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, тому суд розглянув справу в його відсутність з винесенням заочного рішення. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до запису який мається в трудовій книжці [PERSON] згідно наказу № 118-к від 29.07.2013 року вона звільнена з ПАТ «Ніжинський механічний завод» з 29.07.2013 року згідно п.1 ст. 36 КЗпП (угода сторін) (а.с 7-8). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З довідки ПАТ «Ніжинський механічний завод» від 23.08.13 року № 25 вбачається, що затримка розрахунку при звільненні [PERSON] складає 20 робочих днів з 30.07.2013 року по 27.08.2013 року. Розмір середньоденної зарплати становить 90 гривень 74 копійки (а.с 3). Виписка та платіжне доручення ПАТ «Банк «Демарк» від 25.11.2013 року підтверджує, що заробітна плата на рахунок позивачки зарахована 25.11.2013 року, а не 27.08.2013 року, як вказано в довідці відповідача. Тому суд приходить до висновку, що повний розрахунок з виплати заробітної плати з [PERSON] проведений 25.11.2013 року. Отже затримка розрахунку при звільненні позивачці складає 83 робочих дні. Враховуючи, що затримка розрахунку при звільненні [PERSON] складає 83 робочих днів з 30.07.2013 року по 24.11.2013 року включно, тому розмір компенсації становитиме 83 х 90,74 = 7531,42 гривень. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачу, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку, отже з підприємства на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у визначеній судом сумі. Згідно п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за вимогами, що випливають з трудових правовідносин, звільняються від сплати судового збору, тому відповідно до ст.88 ч.3 ЦПК України судовий збір у розмірі 229 гривень 40 копійок слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved