Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] у жовтні 2016 р. звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] р. померла її рідна сестра [PERSON], яка на протязі останніх місяців жила в квартирі, яка належала їх покійному батьку [PERSON], який помер [INFO] р., що за адресою: [ADDRESS], при цьому зазначила, що після смерті батька [PERSON] відкрилась спадщина на вказану вище квартиру, яку відповідно до Заповіту від 16.11.1998 р. останній заповідав в рівних долях кожному, а саме: позивачці та її сестрі [PERSON] Позивачка далі зазначає, що являючись спадкоємцем першої черги за законом, вона вирішила не займатись оформленням належної їй частини спадкового майна за заповітом, вважаючи, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки після смерті батька впродовж червня - липня 2002 р. та вересня-жовтня 2002 р. доглядала за вказаною квартирою, користувалась речами домашнього вжитку, обробляла земельну ділянку та плодові дерева, що знаходились на присадибній ділянці, проводила ремонтні роботи в квартирі, сплачувала комунальні послуги. Також, позивачка зазначає, що всі витрати, пов'язані з похованням батька та організацією поминальних обідів , ритуальних послуг здійснювались за її власний рахунок, оскільки сестра [PERSON] мала значно нижчий рівень матеріального забезпечення. Позивачка зазначає, що у жовтні 2002 р. забрала деякі речі батька та речі домашнього вжитку та побуту, а також документи та перевезла дане майно до постійного свого місця проживання у м. Москву, Російської Федерації. Ніяких перешкод в розпорядженні батьківським майном позивачці ніхто не чинив, а тому вважає, що фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті батька, а з його оформленням не поспішала, оскільки являлась громадянкою іншої держави, при цьому, із сестрою у позивачки була домовленість, що належну останній ? частину батьківської квартири вона оформить у майбутньому. Далі позивачка зазначає, що також і після смерті сестри, вона продовжувала господарювати в спірній квартирі та прибираючи речі сестри у травні 2016 р. виявила копії Свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом від 27.07.2006 р., відповідно до яких сестра позивачки [PERSON] є єдиним власником всієї квартири [ADDRESS] У зв'язку з чим позивачка просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька [PERSON], визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.07.2006 р. на ім'я [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на ? частину спірної квартири. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, у зв'язку з безпідставністю його вимог, при цьому, відповідачка зазначила, що в свій час позивачка офіційно відмовилась від спадщини на користь покійної [PERSON] Представник третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської РДА в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду пояснення в яких заперечував проти позову та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 69-70). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представників третіх осіб на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків: [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволення позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] р. та її батьками були [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Також, встановлено, що у подружжя [PERSON] та [PERSON] [INFO] р. народилася дочка [PERSON], яка 29.09.1973 р. уклала шлюб з громадянином [PERSON], у зв'язку з чим змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с. 9, 10). Таким чином встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 20.03.1998 р. [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Встановлено, що [PERSON] 16.11.1998 р. склав заповіт, відповідно до якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 16). Встановлено, що [INFO]. [PERSON] помер (а.с. 12). Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та право на спадщину за законом від 27.07.2006 р. [PERSON], сестра позивачки [PERSON] набула одноособово право власності на квартиру [ADDRESS] як спадкове майно, яке залишилось після смерті батька [PERSON] (а.с. 15, 16). Встановлено, що [INFO]. померла [PERSON] (а.с. 11). Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що вона вступила в управління та володіння спадковим майном одразу після смерті у 2002 р. батька [PERSON], в підтвердження чого надала копії квитанцій про сплату комунальних послуг, проте які не свідчать про вступ позивачки в управління та володіння спадковим майном, а саме: квартирою [ADDRESS] стосуються періоду з липня 2016 р. по січень 2017 (а.с. 54-57), на догляд за спірною квартирою, збирання врожаю, проведення ремонтних робіт в квартирі, та на неодноразові здійснювання грошових переказів на ім'я її сестри [PERSON] (а.с. 49-53) виходячи з наступного. Судом встановлено та як вбачається з наданої Київською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 1036/02, заведеної після смерті [INFO] р. [PERSON], позивачка [PERSON] своєю заявою від 12.12.2002 р. за № 2976 відмовилась від належної їй частини спадкового майна, яка залишилась після смерті [PERSON] (а.с. 81). В судовому засіданні позивачка та її представник не надали суду обґрунтованих пояснень та доказів в їх підтвердження про необхідність неврахування вказаної вище заяви, не надано жодних доказів в підтвердження їх посилань на наявність будь якої домовленості позивачки [PERSON] та її сестри [PERSON] щодо можливості оформлення позивачкою спадщини у пізніший термін. Також, суд не приймає до уваги наданий позивачкою Акт від 25.01.2017 р., складений завідуючим господарством ПАТ «Реалізаційна база» - [PERSON], сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] про засвідчення факту періодичного проживання позивачки в квартирі [ADDRESS] здійснення догляду за батьківським майном, земельною ділянкою у період з 09.06.2002 р. по 01.08.2002 р. та з 13.09.2002 р. по 2010 р. Вказаний вище Акт суд оцінює критично, оскільки складений 25.01.2017 р. щодо засвідчення подій понад десятирічної давнини з чітким зазначенням дат. За клопотанням представника позивачки судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], свідчення яких суд також оцінює критично, оскільки вказані покази спростовуються більшою частиною зібраних по справі доказів, та які протирічать фактам та обставинам встановленим судом вище. При цьому. судом було встановлено та підтверджено особисто позивачкою в судовому засіданні, що на час відкриття спадищини, після смерті батька [PERSON]., остання була громадянкою Російської Федерації, де офіційно мешкала та працювала, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою та її представником факту постійного проживання в Україні, в тому числі у спірній квартирі зумовленним прийняттям спадщини. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] не скористалась своїм правом на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відмовившись від належної їй частини спадкового майна, про що свідчить відповідна її заява, при цьому, доказів будь-яких письмових звернень до відповідних органів щодо відзиву зазначеної вище заяви, суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановлено ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ч. 1 ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оскільки в судовому засіданні позивачка та її представник не довели необхідність визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.07.2006 р., суд приходить до висновку, що позовні вимоги не мають належного правового обґрунтування щодо можливості задоволення позову, в тому числі, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на ? частину спірної квартири, а тому підстави на які посилаються позивачка та її представник не можуть бути взяті судом до уваги. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником всупереч ст. 60 ЦПК України, не надано жодного доказу в підтвердження та обґрунтування позовних вимог, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed