Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], в якому зареєстровані відповідачі по справі, а саме її чоловік [PERSON] та їх повнолітні діти [PERSON] і [PERSON], однак, останні фактично в належному позивачці будинку тривалий час не проживають без поважних причин. Реєстрація відповідачів у належному позивачці будинку перешкоджає останній оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Посилаючись на ст. ст. 317, 319, 346, 391, 405 ЦК України позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надала суду телефонограму про розгляд справи в її відсутності, при цьому позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зазначивши, що в разі неявки відповідачів в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення (ас.135). Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, при цьому про дату, час та місце слухання справи були сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем проживання останніх, зареєстрованим у встановленому законом порядку (ас. 18-20, 126-134 ), а відтак, відповідно до п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, вважаються належно повідомленими,а окрім того, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб - порталі судової влади України (ас. 67, 68 ), при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в їх відсутності, відзиву на позов не надали. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 06.12.2018 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 21-23); - 10.12.2018 року постановлено ухвалу про залишення позову без руху (ас. 31-32); - 20.12.2018 року постановлено ухвалу про продовження розгляду справи (ас. 41); - 20.12.2018 року постановлено ухвалу про приєднання доказів до матеріалів справи (ас. 42); - 02.01.2019 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (ас. 61-62); - 29.01.2019 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи (ас. 136). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи, про що зазначила в наданій суду телефонограмі (ас.135) те, що відповідачі не з'явилися в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подали, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами загального позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав: - так, в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено в судовому засіданні копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141307143 від 16.10.2018 року (ас.7), копією технічного паспорту на вказаний житловий будинок, складений 03.12.1997 року (ас. 8-10), копією договору купівлі-продажу житлового будинку серії НГО 0782803 від 04.02.1998 року (ас. 11). Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими в належному позивачці на праві власності будинку, однак відповідач [PERSON] в будинку не проживає з 2006 року; відповідач [PERSON] в будинку не проживає з 2002 року; відповідач [PERSON] в будинку не проживає з 2006 року, що підтверджено в судовому засіданні актом обстеження домоволодіння [ADDRESS] від 17.10.2018 року (ас.5), копією довідки Шандрівської сільської ради Юр»ївського району № 204 від 17.10.2018 року (ас.6), довідками Шандрівської сільської ради Юр»ївського району про не проживання відповідачів за місцем реєстрації №№ 314, 315, 316 від 28.11.2018 року (ас. 18-20). Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім»ї власника будинку належить дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб. Згідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає доведеними обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Судом було встановлено, що відповідачі, будучи зареєстрованими в належному позивачці будинку, згідно досліджених в судовому засіданні доказів, більше 10 -ти років не проживають в належному позивачці будинку, при цьому спільним побутом з позивачкою не пов»язані, спільне господарство з останньою не ведуть. Надані позивачкою докази суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять в собі інформацію щодо предмета доказування та логічно пов»язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідачами жодних доказів ані щодо їх фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідачів в належному позивачці будинку об»єктивно свідчить про зміну їх місця проживання, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і , в свою чергу, буде захищати права позивачки. Хоча спірний будинок куплений позивачкою в період перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Між тим, в судовому засіданні не встановлено, що спірний будинок на даний час є спільною сумісною власністю, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такий обліковується саме як приватна власність позивачки [PERSON] (ас.7). За таких обставин, враховуючи, що відповідачі по справі, кожен окремо, більше десяти років не проживають в будинку за місцем реєстрації, суд приходить до висновку про те, що є всі передбачені ст. 405 ЦК України підстави для задоволення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи, про що свідчить копія довідки МСЕК серії 10 АА № 059877 від 03.10.2011 року (ас.13), то остання, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи. Відтак, судовий збір в загальному розмірі 704, 80 грв. слід стягнути з відповідачів по справі в дохід держави по 234, 94 грв. з кожного.

Outcome: approved