Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання правочину договору дарування недійсним та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.08.2013 року на її попереднє звернення вона отримала від приватного нотаріуса Калинівського районного нотаріального округу [PERSON], копію договору дарування житлового будинку від 26.03.2008 року, згідно умов якого вона подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями під номером 61, який знаходиться на вулиці Коцюбинського в м.Калинівка Вінницької області. Вважає, що даний правочин, а саме договір дарування вчинений під впливом помилки, оскільки вона пристала на пропозицію сина [PERSON] та дочки [PERSON] про те, що вони будуть виконувати всі її розпорядження, матеріально підтримувати та доглядати її, і в разі смерті набудуть її майно в рівних частинах. [PERSON] (батько відповідачки) привіз її до нотаріуса, показавши якісь папери, сказав підписати на що вона погодилась. За таких обставин і було вчинено договір дарування. 19.09.2017 року від представника позивачки [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої останній просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями під номером 61, який знаходиться на вулиці Коцюбинського в м.Калинівка Вінницької області від 26.03.2008 року та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0864 гектара, яка розташована за адресою:м.Калинівка, вул.Коцюбинського, 61 Вінницької області від 14.10.2014 року, мотивуючи тим, що [PERSON], укладаючи договір купівлі-прожажу земельної ділянки з [PERSON], вважала, що за спільною згодою з [PERSON] розривають договір дарування будинку від 26.03.2008 року. Підписуючи документи, [PERSON] через свій похилий вік, поганий зір та слух, не знала та не розуміла їх юридичної природи та правових наслідків, вважаючи, що повертає житловий будинок у власність. Проте, 27.03.2017 року [PERSON] випадково дізналась, що [PERSON] не повернула їй будинок, а ще й протиправно, обманним шляхом, заволоділа земельною ділянкою. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності, уточнену позовну заяву підтримали з мотивів, наведених у ній. Крім того, просили визнати причину пропуску строку [PERSON] для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів з вимогою про визнання недійсним договору дарування житлового будинку поважною, мотивуючи тим, що у відповідності до вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності у даному спорі розпочався з 27.03.2017 року, тобто з моменту, коли [PERSON] дізналася про фактичну суть, правову природу, правові наслідки та існування оскаржуваних правочинів. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з мотивів, наведених у запереченні та просила застосувати строк позовної давності до позовної вимоги щодо визнання договору дарування недійсним. Крім того, пояснила, що [PERSON] під час укладення договорів дарування будинку та купівлі-продажу земельної ділянки була обізнана про правові наслідки та фактичну суть договорів. Також зазначила, що під час укладення договорів з [PERSON] постійно перебувала її дочка [PERSON] Приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Суду пояснив, що він посвідчував договір дарування будинку від 26.03.2008 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14.10.2014 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] На момент укладення договору дарування будинку [PERSON] мала гарний стан здоровя, перебувала при здоровому розумі і ясній памяті, розуміла значення своїх дій та була ознайомлена з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину. Довідку характеристику на житловий будинок подавала особисто [PERSON] Крім того, зазначив, що під час укладення правочину дарування будинку була присутня [PERSON]-дочка позивачки, яка разом із матірю удвох читали зміст правочину. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що [PERSON]-це її рідна мати. [PERSON]- це дочка її рідного брата [PERSON], який помер у вересні 2012 року. Між нею, братом та матірю була домовленість, що вони будуть допомагами матері, утримувати її матеріально, а після її смерті успадкують майно в рівних частках. Мати мала намір скласти заповіт. Про договір дарування будинку вона не знала нічого. Лише у 2013 році побачила оголошення в газеті «Прапор Перемоги» про продаж житлового будинку. До 2012 року матір доглядав брат, а після його смерті постало питання хто буде займатись доглядом [PERSON] [PERSON] лише один раз організувала побілку в житловому будинку за яку заплатила [PERSON] На даний час [PERSON] проживає разом з нею та вона здійснює за нею догляд. Свідок [PERSON], який є онуком [PERSON] та сином [PERSON] в судовому засіданні дав аналогічні показання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] являється її тіткою. Минулого року [PERSON] перебувала у лікарні і її доглядом займалась дочка [PERSON], а [PERSON] вона не бачила. На даний час [PERSON] проживає у своєї дочки. Крім того, зазначила, що їй відомо про намір [PERSON] продати будинок. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо недійсності правочинів, зокрема, щодо недійсності договору дарування та договору купівлі-продажу з підстави вчинення його під впливом помилки, тобто особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Так, 26.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування будинку, посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1425, згідно умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла в дарунок-житловий будинок з господарськими будівлями під номером 61, який знаходиться на вулиці Коцюбинського в місті Калинівка Вінницької області (п.1 Договору дарування). Цей житловий будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON], державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області 02.03.2006 року, зареєстрованого в Вінницькому обласному обєднаному бюро технічної інвентаризації 10.03.2006 року за №2404 (п.2 Договору дарування). Дарувальник ([PERSON]В.) стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізично так і морально (п.5 Договору дарування). Підписання цього договору буде свідчити про те, що цей договір Дарувальником і Обдаровуваною, прочитано особисто, зміст цього їм зрозумілий і відповідає їхній волі, а предмет дарування №61, який знаходиться в місті Калинівка Вінницької області по вулиці Коцюбинського, фактично прийнятий Обдаровуваною (п.12 Договору дарування). Даний договір підписаний сторонами власноручно. Сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину. Вказані обставини встановлені із Договору дарування будинку від 26.03.2008 року. Крім того, 14.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1414, згідно умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON], а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0864 гектара, в межах згідно з планом, що розташована за адресою: місто Калинівка, вулиця Коцюбинського, №61, Вінницької області, і сплачує відповідну грошову суму за вказану земельну ділянку, визначену в п.4 цього договору (77000 грн.) (п.1 Договору купівлі-продажу). Цільове призначення відчужуваної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (п.2 Договору купівлі-продажу). Вказана земельна ділянка належить продавцю ([PERSON]В.) на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА №814646, виданого на підставі рішення Калинівської міської ради 4 сесії 5 скликання від 15.11.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 10 лютого 2009 року за №010910100054 та зареєстрованого в державному реєстрі прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 475681905216, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.10.2014 року року за індексним номером витягу:28042421, наданого державним реєстратором прав на нерухоме майно Калинівського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. На земельній ділянці, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, знаходиться житловий будинок, який належить покупцю ([PERSON]О.) на підставі договору дарування, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу 26.03.22008 року за реєстровим № 1425. (п.п.3 Договору купівлі-продажу). Продавець ([PERSON]В.) та покупець ([PERSON]О.) стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Їм зрозумілі суть і значення цього Договору, а також правові наслідки його укладення (п.8 Договору купівлі-продажу). Сторонам договору, відповідно до п.12 нотаріусом роз'яснено, зокрема, зміст статей 182, 632, 655, 657, 659 ЦК України, що стосуються договору купівлі-продажу. Право власності на придбану нерухомість виникає з моменту державної реєстрації цього договору у встановленому законом порядку (п.13 Договору купівлі-продажу). Цей договір вважається укладеним з дня його нотаріального посвідчення (п.14 Договору купівлі-продажу). Даний договір підписаний сторонами власноручно, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розімі і ясній памяті, розуміючи значення своїх дій. Сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину. Вказані обставини встановлені із Договору купівлі-продажу від 14.10.2014 року. Право власності на земельну ділянку 61 по вул.Коцюбинського в м.Калинівка Вінницької області (кадастровий номер 0521610100:01:060:0053) зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується Витягом індексний номер: 28044571 від 14.10.2014 року. Факт підписання договору купівлі-продажу та договору дарування будинку [PERSON] не заперечували представники позивачки в судовому засіданні. З аналізу вищевказаних договорів та цивільного законодавства вбачається, що форма договору дарування будинку від 26.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] дотримана, так як договір є нотаріально посвідченим, що не оспорюється сторонами, форма договору купівлі продажу від 14.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] дотримана, так як договір є нотаріально посвідченим та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що також не оспорюється сторонами. Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Таким чином договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права вимагати від обдаровуваної особи виконання будь-яких зустрічних дій на його користь. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Таким чином, виходячи з аналізу договорів та цивільного законодавства, суд вважає безпідставним твердження позивачки [PERSON] у позові та її представників в судовому засіданні про те, що [PERSON] не здійснює за нею догляд, не харчує, не утримує, оскільки [PERSON] не набуває права вимагати від обдарованої [PERSON] зустрічних дій на її користь. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд критично оцінює доводи представників позивачки [PERSON], щодо юридичної необізнаності останньої, похолого віку, поганого зору та слуху саме на час укладення оспорюваних договорів, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами та спростовуються матеріалами справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які підтверджуються письмовими доказами, наданими до позову та заперечення проти позову. Зокрема, що сторони [PERSON] та [PERSON] 26.03.2008 року та 14.10.2014 року добровільно, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кожного договору, зокрема, уклали відповідно договір дарування будинку №61 по вул.Коцюбинського в м.Калинівка та договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0864 га, розташованої по вул.Коцюбинського, 61 в м.Калинівка, при цьому, сторони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, висловили свої дійсні наміри щодо передання в дар позивачем та отримання дару відповідачем, що договори не є мнимими, удаваними, зловмисними, відповідають інтересам сторін, їх умови сторонам зрозумілі та відповідають реальній домовленості, що договори не приховують іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, що в них обумовлені. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи із того, що нотаріусом, який посвідчував договір, зазначено про те, що встановлено особу громадян, які підписали договір, роз'яснено сторонам договору зміст статей ЦК України, що стосуються договору дарування та договору купівлі-продажу, кожного зокрема, їх предмет, умови та порядок розірвання. Жодних зауважень щодо необізнаності з умовами договорів дарування будинку від 26.03.2008 року та купівлі-продажу від 14.10.2014 року, у кожному зокрема, щодо обмеження дієздатності та можливості здійснювати свої права, в тому числі через вік, фізичний стан чи хворобу, позивачка у договорах не зазначала, щодо розірвання договору дарування будинку, у строки, встановлені ст.727 ЦК України, не зверталася. Так, ст.25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільна дієздатність фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Обмеження цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється виключно судом, якщо фізична особа страждає на психічний розлад, який істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що встановлено ст.36 ЦК України. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Проте, суд констатує той факт, що представниками позивачки не надано суду доказів на підтвердження обмеження дієздатності [PERSON] внаслідок хворобливого фізичного стану, віку чи з інших підстав, на час укладення вищевказаних договорів, тоді як, згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті позову та заперечення на позов на підтвердження своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… [PERSON] за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у судовому засіданні, констатує той факт, що представниками позивачки не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка [PERSON] під час укладення договору дарування будинку від 26.03.2008 року та договору купівлі-продажу від 14.10.2014 року, кожного зокрема, перебувала під впливом помилки щодо обставин та істотних умов договору і не була спроможною через обмежену дієздатність захистити та реалізувати свої права, тобто ці твердження представників позивачки суд відхиляє, оскільки вбачається, що вищевказані договори були спрямовані на реальне настання наслідків, що в кожному з них обумовлені, волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Також, суд звертає увагу на ту обставину, що позивачці [PERSON] у 2014 році було достеменно відомо про укладення нею договору відчуження її будинку шляхом дарування онуці [PERSON], оскільки в п.3 договору купівлі-продажу від 14.10.2014 року зазначено, що на земельній ділянці наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель знаходиться житловий будинок, який належить покупцю ([PERSON]О.) на підставі договору дарування, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу 26.03.22008 року за реєстровим № 1425 (п.3 Договору купівлі-продажу). Крім того, позивачкою [PERSON] оспорюється не сам факт укладення договорів, а факт їх укладення під впливом помилки. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] була обізнана про свої майнові права на житловий будинок та земельну ділянку, про наявність договорів дарування належного їй житлового будинку та купівлі продажу, укладених між нею та [PERSON] Також суд звертає увагу на ту обставину, що представник позивачки [PERSON] зазначив у додаткових поясненнях до позовної заяви від 06.12.2017 року та підтвердив у судовому засіданні, що перебіг строку позовної давності у даному спорі розпочався з 27.03.2017 року, коли [PERSON] дізналась про існування оскаржуваних правочинів. Проте, дані твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема, оголошенням в газеті «Прапор Перемоги» від 13.01.2018 року про продаж житлового будинку №61 по вул.Коцюбинського в м.Калинівка та ухвалою Калинівського районного суду від 31.10.2013 року по справі №123/3259/13-ц, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та поновлення права власності залишено без розгляду в звязку з поданням позичкою заяви про залишення позову без розгляду (а.с.35, 57). Таким чином, позивачка достеменно знаючи про її майнові права на житловий будинок, уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу земельної ділянки 14.10.2014 року. Твердження представників позивачки в судовому засіданні про те, що [PERSON] не читала умов договору дарування та договору купівлі-продажу, кожного зокрема, коли їх підписувала, не спростовує того факту, що [PERSON] в строк, встановлений ст.727 ЦК України, могла звернутися з вимогою про його розірвання, або в строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, про визнання оспорюваного договору недійсним. Разом з тим, судом встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася з вказаним позовом до суду тільки в 26.07.2017 року. Таким чином, позивачкою без поважних причин пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування будинку недійсним. Так, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 та 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заявила про сплив строку позовної давності при зверненні [PERSON] з означеним позовом до суду, що вважає однією із підстав відмови останній у позові. Разом з тим, суд вважає, що заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними і безпідставними. Так, відповідно до роз'яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги позивачки про визнання недійсними договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки з підстави вчинення договору під впливом обману [PERSON] [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, є безпідставними, у зв'язку із чим у позові слід відмовити за недоведеністю. За таких обставин заява сторони у справі - відповідачки [PERSON] про застосування позовної давності та відмову у позові [PERSON] у зв'язку із пропуском строку позовної давності при зверненні в суд з цією позовною вимогою, задоволенню не підлягає, оскільки суд вважає позов не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). Позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed