Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання права власності на житловий будинок та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає про те, з 14.08.1976 року [PERSON] , перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] , відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.07.1984 року, виданого Бабушкінським відділом РАГС м. Дніпропетровська. У даному шлюбі ними було нажито майно, в тому числі, житловий будинок, який знаходиться адресою: [ADDRESS] , який вона і просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину даного жилого будинку, шляхом визнання договору дарування жилого будинку [ADDRESS] серія та номер 136 від 05.02.1998 року, виданий приватним нотаріусом Гула В.Л., удаваним та визнати даний договір саме договором купівлі-продажу житлового будинку. Позивачка та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та спросить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та подали письмову заяву про застосування спливу позовної давності, вказуючи про те, що спірний договір було укладено ще 05 лютого 1998 року, про який позивачка знала саме з моменту укладення, тому строк позовної давності сплив ще у лютому 2001 року, а позивачка звернулася до суду лише 03.04.2018 року, тобто за межами строку позовної давності, тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та вивчивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , починаючи з 14.08.1976 року, перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.08.1976 року, актовий запис № 704 виданого Бабушкінським Відділом РАГС м. Дніпропетровська. Відповідно до рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2018 року у справі 200/1319/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано. Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку та земельної ділянки площею 880 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 05 лютого 1998 року № HB 0967299, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. із внесенням в реєстр відповідного запису під № 136 і Договором дарування земельної ділянки № НВ 0967300, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. із внесенням в реєстр відповідного запису під №138. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Довідки № 6658 від 15 серпня 2018 року виданої виконкомом Новоалександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області [PERSON] , [INFO] має житловий будинок в [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. від 05.02.1988 року на бланку № HB 0967299, зареєстрований в реєстрі за № 136. Також на підставі рішення сесії № 289-3/VII, виданого 28.01.2016 року Новоалександрівською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області нумерація житлового будинок за вищевказаною адресою змінено [ADDRESS], що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.04.2016 року за номером № 57752038 сформованої [PERSON]. Так, Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Як встановлено судом та вбачається матеріалів справи, [PERSON] знала про договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] саме з моменту його укладення, оскільки на той час (1997-1998 роки) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та сім`я проживала разом і ніяких суперечок між ними не було. Крім того, позивачка мала доступ до інформації і приймала участь в оформленні документів на вказані домоволодіння та земельну ділянку на свого чоловіка, погоджуючи з набуття ним права власності на дане майно. В іншому випадку, у разі будь-яких сімейних протиріч чи заперечень з приводу оформлення спірних договорів, вона мала можливість скористатися своїми процесуальними правами та звернутися до суду за захистом цивільного права та інтересу, але жодних претензій з її боку не було та вона не скористалась цим правом у строк встановлений законом і позивачка не надала суду належних і допустимих доказів, які б спростували дане твердження. Разом з тим, відповідач [PERSON] , через свого представника, заперечуючи щодо доводів позовної заяви [PERSON] подав відповідну заяву про застосування строків позовної давності та відмову у позові відповідно до норм ст. 267 ч.4 ЦК України. У свою чергу, позивачка та її представник не надали належних і допустимих доказів, які б підтвердили те, що [PERSON] , пропущено термін звернення до суду з даним позовом з поважних причин, крім того позивачка у своїй позовній заяві не просить суд поновити термін звернення до суду з даною позовною заявою. Таким чином, суд з урахуванням вищевказаних обставин справи та приймаючи до уваги вимоги норм чинного законодавства, приходить до висновку про те, що оскільки спірний договір було укладено ще 05 лютого 1998 року, то строк позовної давності для можливості пред`явлення відповідного позову для оскарження даних правочинів, сплив саме 05 лютого 2001 року, тому в задоволенні вимог [PERSON] пред`явлених у позові до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання права власності на житловий будинок та поділ спільного майна подружжя, слід відмовити у зв`язку зі спливом терміну позовної давності Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України сплата судового збору покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, сплата судового збору покладається на позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed