Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати укладений між нею та відповідачем [PERSON] договір оренди квартири у приватної особи від 26 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., який зареєстровано в реєстрі за № 825; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті орендної плати в розмірі 8 200 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1609 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] . 26.05.2006 між позивачкою та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди квартири приватної особи. 11.06.2011 між сторонами було укладено Додаткову угоду до договору оренди квартири приватної особи від 26.05.2006, якою сторони, за взаємною згодою, змінили суму щомісячної орендної плати з 1530,00 грн. на 1800,00 грн. З серпня 2019 року, відповідач перестав виконувати взяті на себе зобов`язання за Договором по орендній платі. Крім того, відповідач, за відсутності письмової згоди позивачки, здійснив перепланування орендованої квартири. Враховуючи викладене, наявні підстави для розірвання договору оренди квартири у приватної особи, та стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 8200,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Єременко О.М. позовні вимоги підтримав та на їх задоволенні наполягав, пояснив, що позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . 26.05.2006 між позивачкою та відповідачем було укладено договір оренди вказаної квартири. Крім того, 11.06.2011 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди, якою сторони, за взаємною згодою, змінили суму щомісячної орендної плати з 1530 грн. на 1800 грн. Проте, з серпня 2019 року, відповідач перестав виконувати взяті на себе зобов`язання за договором по орендній платі, має заборгованість в розмірі 8200 грн. Крім того, відповідач з власної ініціативи та за відсутності письмової згоди позивачки, здійснив перепланування орендованої квартири. На підставі викладеного, просить розірвати договір оренди квартири у приватної особи та стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованості по орендній платі у розмірі 8200,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Медвідь Є.М. позовні вимоги не визнає в повному обсязі та пояснив, що 26.05.2006 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір оренди квартири приватної особи [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири [ADDRESS] в даному будинку. Під час ремонту в орендованій квартирі був зроблений в стіні дверний пройом в квартиру відповідача. Позивачка про перепланування квартири знала, однак ніколи не висувала вимог щодо порушення договору оренди в частині перепланування вказаної квартири. Орендна плата за квартиру сплачувалася регулярно. Вважає, що умови договору оренди квартири відповідачем [PERSON] не порушено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснив, що він орендує у позивачки квартиру [ADDRESS] . Він зробив ремонт у вказаній квартирі, під час якого було зроблено в стіні двірний пройом у сусідню квартиру, власником якої є він. Позивачка [PERSON] знала про перепланування квартири, однак ніяких претензій з цього приводу не висувала. Умови договору оренди квартири він не порушував, а тому немає підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] - її дочка, яка є власницею квартири [ADDRESS] . В 2006 році дочка з відповідачем [PERSON] уклали договір оренди квартири у приватної особи. Дочка дала їй довіреність на отримання орендної плати від відповідача, який є орендатором вказаної квартири. В 2011 році орендна плата за квартиру була збільшена до 1800 грн. за місяць. В 2008 році було виготовлено новий технічний паспорт на вказану квартиру, з якого вбачається, що у квартирі проведено перепланування з улаштуванням дверного пройому у капітальній стіні. Дане перепланування було здійснено без дозволу орендодавця. В 2019 році відповідач перестав впускати її до квартири, не відповідав на телефонні дзвінки та припинив сплачувати орендну плату за квартиру. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] - її чоловік. Договір оренди квартири [ADDRESS] був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ремонт у вказаній квартирі був незадовільний, тому їм довелося робити ремонт. Спочатку оренду плату за квартиру вони спачували [PERSON] , потім позивачка надала довіреність своїй матері [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її мати приходили до квартири, отримували гроші за орендну плату та розписувалися за отримання грошей. [PERSON] бачила пройом в квартирі, однак коли саме дізналася про перепланування їй не відомо. Чоловік поручив їй здійснювати оплату за аренду квартири. Останній платіж був здійснений в липні 2019 року в розмірі 2000 грн., хоча в договорі зазначено орендну плату в розмірі 1530 грн., чому сплачувалася більша сума, свідок не знає. Письмового дозволу на перепланування в квартирі позивачка [PERSON] не давала. Восени 2019 року дверний пройом в стіні закладений цеглою. За комунальні послуги в даній квартирі заборгованості не має. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що йому відомо, що відповідач [PERSON] купив квартиру на майдані Перемоги в м. Мелітополі , а сусідню квартиру, яка належить позивачці [PERSON] орендував. [PERSON] попросив його зробити ремонт в квартирі, яку орендує, на що він погодився. Під час ремонту в стіні було зроблено дверной пройом між квартирою, яка належить позивачці та квартирою, яка належить відповідачу. Позивачка була обізнана та бачила в стіні дверной пройом, оскільки приходила десь у 2006 чи 2007 роках під час ремонту у квартирі. Суд, заслухав пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором довічного утримання від 14.10.2002, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., зареєстрованого в реєстрі за №4539 /а.с. 6/. 26 травня 2006 року, між позивачкою, як Орендодавцем та відповідачем [PERSON] , в якості Орендаря, було укладено договір оренди квартири приватної особи, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., зареєстрованого в реєстрі за №4539 /а.с.7/. Відповідно до умов вказаного договору, Орендодавець надав, а Орендар прийняв в строкове платне користування квартиру за адресою: [ADDRESS] . Термін дії договору - 5 років з моменту прийняття об`єкта, що орендується. Договір пролонгується на 5 років, якщо жодна із сторін в термін 3 місяці до його закінчення, письмово не повідомить про намір його розірвати. Розмір орендної плати відповідно п.п.3.1. Договору складає 1530 грн. за місяць, та може бути переглянутий не частіше одного разу протягом року (п.п.3.3. Договору). Відповідно до умов п.п.5.1. Договору, крім іншого, Орендар зобов`язаний своєчасно здійснювати орендні та комунальні платежі, не здійснювати перебудову та перепланування квартири, що орендується без письмової згоди Орендодавця. Згідно п. 5.1.4 договору встановлено не здійснювати перебудову та перепланування квартири, що орендується без письмової згоди Орендавця. Підпунктом 7.3. Договору встановлені підстави його дострокового розірвання, зокрема коли одна із сторін систематично порушує умови договору і свої зобов`язання, передбачені в умовах Договору. 26.05.2006 позивачка (орендодавець) передала відповідачеві (орендарю) орендоване приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі квартири по Договору оренди квартири у приватної особи від 26.05.2006 /а.с. 8/. 11 червня 2011 року, між сторонами було укладено Додаткову угоду до договору оренди квартири приватної особи від 26.05.2006, якою сторони, за взаємною згодою, змінили суму щомісячної орендної плати з 1530,00 грн. на 1800,00 грн./а.с.9/ Судом також встановлено, та не заперечується сторонами, що листом - заявою №3230 від 19.08.2019, позивачка повідомила відповідача про намір не подовжувати термін дії договору оренди квартири, та про збільшення із вересня 2019 року орендної плати до 3000 грн. за місяць. Відповіддю від 31.08.2019, відповідач відмовився переглядати розмір орендної плати/а.с.41-43/. З серпня 2019 року, відповідач перестав виконувати взяті на себе зобов`язання за Договором по орендній платі. Станом на 12 березня 2020 року, тобто на момент подачі позивачкою уточненої позовної заяви, заборгованість відповідача перед нею за оренду житла, із врахуванням переплачених сум в розмірі 4400,00 грн. за попередні періоди, склала 8200,00 грн., яка розрахована наступним чином : 1800 грн. - розмір орендної плати*7 місяців заборгованості = 12 600 грн. 12600 грн. - 4400 грн. - переплата з жовтня 2017 року по липень 2019 року = 8 200 грн. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем умов Договору зі сплати орендної плати, відповідачка не отримує грошові кошти, на які вона розраховувала при укладенні договору оренди. Крім того, судом встановлено, що відповідач, за відсутності письмової згоди позивачки, здійснив перепланування орендованої квартири, з улаштуванням дверного пройому у капітальній стіні, що підтверджено актом КП «ММБТІ» №75 від 21.04.2018 /а.с.12/, чим порушив п.п. 5.1.4. Договору. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18). Таким чином, несплата відповідачем орендної плати більше як за три місяці, а також здійснення ним перепланування орендованої квартири, без письмової згоди Орендодавця, суд розцінює, як істотне порушення Договору Орендарем. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 316 ЦК України, право власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для розірвання договору оренди квартири у приватної особи, та стягнення заборгованості по орендній платі у розмірі 8200,00 грн. При вирішенні питання вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь витрат по сплаті судового збору в розмірі 1609 грн. 20 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. В Постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 638/7748/18 від 23.11.2020 зазначено, що згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн., позивачкою надано до суду копію договору про надання правничої допомоги від 09 вересня 2019 року, копію додатку № 01 до договору про надання правничої допомоги від 09.12.2019, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] сплатила гонорар адвокатам Єрьоменку О.. та [PERSON] . Проте, вказаний додаток до договору не може бути доказом підтвердження витрат на правову допомогу, оскільки суду не надано належним чином засвідчених копій документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою [PERSON] не було документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: не надано акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1609 грн. 20 коп.

Outcome: partial