Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом та просила суд зобов'язати відповідача [PERSON] припинити експлуатацію вигрібної ями та засипати її, а також стягнути з відповідача на її користь суму моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти пред'явленого позову, вважаючи його не обґрунтованим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON], яка проживає у [ADDRESS], звернулася з вищевказаним позовом в якому зазначає, що [PERSON], який проживає у [ADDRESS] у період з травня по липень 2014 року збудував на своїй присадибній ділянці вигрібну яму всупереч вимог Державних санітарних норм та правилам утримання територій населених місць, затверджені наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.03.2011 року №145 і просить суд зобов'язати відповідача припинити експлуатацію вигребу та засипати його. Проте, як вбачається з матеріалів справи, будинок [ADDRESS] було введено в експлуатацію 19 лютого 1988 року, що підтверджується актом приймальної комісії і на момент вводу будинку в експлуатацію діяли СанПіН42-128-4690-88, затверджені Головним державним санітарним лікарем СРСР 05 серпня 1988 року №4690-88. Пунктом 2.2.3 Санітарних правил утримання територій населених місць передбачалось, що на території приватних домоволодінь місця розташування сміттєзбірників, дворових вбиралень і вигрібних ям, повинні визначатися самими власниками будинків, розрив може бути скорочений до 8-10 метрів. Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.03.2011 року №145, який набрав чинності з 01 січня 2012 року передбачено, що Санітарні правила від 05 серпня 1988 року №4690-88 на території України не застосовуються (п.2). Пункт 2.22 Державних санітарних норм і правил передбачає, що місце розташування вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Таким чином, як встановлено у судовому засіданні, позивачка придбала свій будинок приблизно в 2007 році, то в момент будівництва та прийняття в експлуатацію будинку розташування вигребу погоджувалося з сусідами, які жили там до позивачки. Крім того, встановлено, що відповідачу домоволодіння де він проживає взагалі не належить на праві власності, а належить [PERSON], що підтверджується матеріалами справи (а.с. 11), тому вимоги позивачки в частині зобов'язання [PERSON] припинити експлуатацію вигрібної ями та засипати її є безпідставними та необґрунтованими, тому суд не знаходить підстав для їх задоволення. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про їх не доведеність. Так, згідно з положеннями ст. 1167 ЦК України, яка регламентує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом з цим, зі змісту позовної заяви [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн. не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується заподіяння моральної шкоди саме [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому суд вважає за необхідність у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed