Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 05.04.2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 15.3/ІЖ-127.07.1, відповідно до якого, ПАТ «РОДОВІД БАНК» надав їй кредит на суму 155 000 доларів США строком до 05.04.2028 року, під 12 % річних та щомісячною платою за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту. Вказує, що вищезазначений договір містить неоднозначні (незрозумілі) положення, в результаті чого вбачається необхідність в тлумаченні судом деяких положень правочину, а саме його п.4.3.1, відповідно до якого встановлено її обов'язок сплачувати щомісяця відповідачу плату за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів (далі по тексту - плата за проведення розрахунків) в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту. Крім того, зазначає, що з 15.07.2008 року, у зв'язку з припиненням здійснення платежів по погашенню суми кредиту та процентів за кредитом, плата за проведення розрахунків не сплачувалась та не мала бути сплачена, оскільки відповідач з 15.07.2008 року не надавав їй послуг по обслуговуванню операцій по списанню та зарахуванню коштів на будь-які рахунки, однак останній у своїй заяві про звернення стягнення на предмет іпотеки та приватний нотаріус КМНО [PERSON] у виконавчому написі від 28.04.2010 року, серед інших вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» зазначили плату за проведення розрахунків у розмірі 48 193 гривень 53 копійки. В зв'язку з вищевикладеним, оскільки на її думку ПАТ «РОДОВІД БАНК» невірно тлумачить зміст п. 4.3.1. кредитного договору, в зв'язку з чим допустив помилку у переліку вимог до неї і як наслідок здійснив невірний розрахунок суми заборгованості, необгрунтовано включивши до складу вимог до неї плату за проведення розрахунків у сумі 48 193 гривень 53 копійки за період з 11.04.2008 року по 28.04.2010 рік, змушена була звернутись до суду з даним позовом та просить ухвалити рішення про тлумачення вищевказаного пункту кредитного договору щодо змісту плати за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів та зазначити чи зобов'язана вона сплачувати цей платіж у випадку відсутності операцій по списанню та зарахуванню коштів на будь-які рахунки. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позовні не визнав повністю та просив суд у його задоволенні відмовити, оскільки він необґрунтований належними доказами, оскільки позивачка, ознайомившись з усіма умовами кредитування та пунктами кредитного договору надала свою згоду на його укладення та розуміючи усі можливі наслідки, підписала його та виконувала зобов'язання, передбачені ним. Крім того, зазначив, що відповідно до п.4.3.1. кредитного договору, відповідачка зобов'язалась, щомісяця, до 10-го числа (включно), сплачувати Банку плату за проведення розрахунків на рахунок, вказаний в п. 1.4.1. цього договору, тобто це зобов'язання є постійним та не залежить від сплати нею основного платежу, так як розрахунок заборгованості проводиться щомісяця, навіть у разі, якщо позивачкою не вносяться кошти до каси Банку, відбуваються операції з нарахування та перенесення заборгованості по рахунках. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України. Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору в сулу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як встановлено в судовому засіданні, 05.04.2007 року між позивачкою та відповідачем було укладено кредитний договір № 15.3/ІЖ-127.07.1, відповідно до якого, останній надав їй кредит на суму 155 000 доларів США строком до 05.04.2028 року, під 12 % річних та щомісячною платою за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (а.с.3-8). Крім того, слід зазначити, що відповідно до розписки від 05.04.2007 року (а.с.9), позивачка своїм підписом підтвердила, що до моменту укладення вищезазначеного договору в письмовій формі повідомлена про всі умови кредитування, передбачені п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди. Оскільки позовні вимоги фактично стосуються внесення змін в укладений договір щодо зобов'язання позивачки, щомісяця, до 10-го числа (включно), сплачувати Банку плату за проведення розрахунків на рахунок, вказаний в п. 1.4.1. цього договору та звільнення її від виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а не безпосереднього тлумачення його положень, тому обгрунтовані підстави для задоволення позову відсутні, оскільки дана обставина суперечить правилам тлумачення змісту правочину, передбаченими ст. 213 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed