Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 лютого 1999 року її було прийнято на роботу на посаду старшого інспектора по кадрах у філію № 1 ДП «Машинобудівна фірма «АРТЕМ» (на даний час - ДП «Спецоборонмаш»). 28 лютого 2019 року вона подала заяву на ім`я директора філії про звільнення за власним бажанням з 14 березня 2019 року у зв`язку із порушенням трудового законодавства та умов, зокрема, п. 5.1.9 та п. 5.1.16, колективного договору, якими передбачено порядок та строки виплати заробітної плати. 14 березня 2019 року відповідно до наказу № 37-к її / [PERSON] / було звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, видано трудову книжку та виплачено компенсацію за 25 календарних днів невикористаної відпустки. Однак, оскільки підставою її / [PERSON] / звільнення було порушення відповідачем колективного договору, то відповідно до положень ст. 44 КЗпП України останній мав виплатити їй при звільненні вихідну допомогу у розмірі не меншому ніж тримісячний середній заробіток, але відповідач такої виплати не здійснив та не вказав у наказі про звільнення на підставі якого пункту ст. 38 КЗпП України позивачку було звільнено. Так як згідно довідок про заробітну плату від 21 березня 2019 року № 31 та № 32 за останні три місяці перед звільненням середній заробіток позивачки склав 13410,43 грн., з розрахунку, що у грудні 2018 року їй було нараховано заробітної плати 12958,24 грн., у січні 2019 року - 14423,13 грн., у лютому 2019 року - 12849,93 грн., то відповідач мав виплатити їй вихідну допомогу при звільненні у сумі 40231,3 грн. (13410,43 грн. х 3). Оскільки відповідач до цього часу вихідну допомогу при звільненні їй /позивачці/ не сплатив, то просила стягнути з Державного підприємства «Спецоборонмаш» на свою користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі 40231,3 грн. 14 червня 2019 року відповідач подав відзив на позов, яким у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що при звільненні позивачки підприємство провело з нею повний розрахунок та видало трудову книжку. Текст наказу про звільнення повністю відповідає суті заяви [PERSON] про звільнення, в якій остання просила звільнити її за власним бажанням з 14 березня 2019 року у зв`язку із невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору п.5.1.9 та п. 5.1.16. При цьому у заяві про звільнення позивачкою не вказані конкретні факти порушення підприємством умов договору чи трудового законодавства, не зазначено частину статті Кодексу законів про працю відповідно до якої слід було провести звільнення, також заява не містить вимоги щодо виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Наказ про звільнення позивачки не оскаржувався і є чинним, тому підстав для виплати позивачці вихідної допомоги при звільненні в розмірі 40231,3 грн. немає. 19 червня 2019 року позивачка надала відповідь на відзив, якою вважала твердження відповідача, викладені у відзиві безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки у своїй заяві про звільнення вона чітко вказала підстави для звільнення, зазначивши причиною невиконання відповідачем вимог трудового законодавства та пунктів колективного договору, якими визначено порядок та строки виплати авансу та заробітної плати. Підтвердженням допущення відповідачем порушень при її /позивачки/ звільненні є також відповідь Управління Держпраці від 02 квітня 2019 року, внаслідок чого відповідачу винесено припис щодо усунення порушень. 05 липня 2019 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, вказавши, що порушень з боку підприємства щодо виплати позивачці заробітної плати, оплати відпустки та авансу не було, всю заробітну плату остання отримала у повному обсязі. Посилання позивачки на припис Управління Держпраці як на належний доказ наявності порушень є передчасним, оскільки даний припис та акт, складений інспектором Управління Держпраці у Житомирській області за результатами інспекційного відвідування ДП «Спецоборонмаш» від 29 березня 2019 року, на даний час оскаржуються. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та викладене підтвердила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Наказу № 33-к від 01 лютого 1999 року позивачку [PERSON] було прийнято на роботу на посаду старшого інспектора по кадрах до Філії № 1 Державного підприємства «Машинобудівна фірма «Артем» (з 11 квітня 2019 року - Філія № 1 ДП «Спецоборонмаш») /а.с. 10,77/. 28 лютого 2019 року позивачка подала заяву про звільнення її за власним бажанням з 14 березня 2019 року у зв`язку із невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору п. 5.1.9 та п.5.1.16 /а.с. 13/. Відповідно до наказу № 37-к від 14 березня 2019 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, на підставі вказаної заяви від 28 лютого 2019 року, та того ж дня їй виплачені розрахункові у сумі 16477,4 грн. /а.с. 14/. Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно п. 5.1.9 колективного договору на 2019-2020 роки, укладеного між відповідачем, в особі директора, та Первинною організацією Профспілки авіабудівників України на ДП «МФ «Артем» від трудового колективу, в особі голови первинної організації, сторони домовилися заробітну плату працівникам підприємства виплачувати у робочі дні два рази на місяць - до 22 числа поточного місяця - аванс; до 07 числа наступного місяця - остаточний розрахунок за попередній місяць. У разі коли виплата заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітну плату за першу половину місяця (аванс) проводити у розмірі не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Згідно п. 5.1.16 договору - забезпечувати виплату заробітної плати та оплату відпусток працівникам, що йдуть у відпустку, не пізніше як за 3 робочі дні /а.с. 80-139/. Однак, як убачається з копій довідок філії № 1 ДП «Спецоборонмаш» від 21 березня 2019 року № 31 та № 32, виписки по картковому рахунку позивачки /а.с. 11-12,14/, заробітна плата та аванс останній виплачувались, з огляду на положення п.5.1.9 колективного договору, несвоєчасно та не одразу у повному обсязі: зокрема, заробітна плата за вересень 2018 року виплачена частково 19 жовтня 2018 року, остаточно - 29 жовтня 2018 року, за жовтень 2018 року - частково 21 листопада 2018 року, частково 03 грудня 2018 року, остаточно - 07 грудня 2018 року, за листопад 2018 року частково - 14 грудня 2018 року, остаточно - 19 грудня 2018 року, аванс за грудень 2018 року виплачено 27 грудня 2018 року, заробітна плата за другу половину грудня 2018 року - 18 січня 2019 року, за січень 2019 року заробітна плата виплачена частково 05 лютого 2019 року, остаточно - 13 лютого 2019 року, за лютий 2019 року частково - 04 березня 2019 року. Проаналізувавши викладене, суд приходить до переконання, що підставою звільнення позивачки із займаної нею посади стало порушення відповідачем умов колективного договору в частині повноти та своєчасності виплати заробітної плати, а тому, виходячи з положень ст. 44 КЗпП України, суд вважає, що позивачці при звільненні мала бути виплачена відповідачем вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме у сумі 40909,59 грн. (13636,53 грн. /середньомісячна заробітна плата, виходячи з виплат за останні два місяці перед звільненням/ х 3) /а.с. 80-140/. За таких обставин, оскільки вихідна допомога при звільненні [PERSON] виплачена відповідачем не була, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги, стягнути з Державного підприємства «Спецоборонмаш» на користь [PERSON] вихідну допомогу при звільненні у заявленому нею розмірі 40231,3 грн. Так як позивачка в судовому засіданні погодилась на виплату їй відповідачем вихідної допомоги саме в заявленому нею розмірі, то суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог. Відповідно до с. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768,4 грн.

Outcome: approved