Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 13.07.2009 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Виконкомі Гринівецької сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис № 2. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO] Вказує, що у неї з Відповідачем різні характери та погляди на життя, через що виникають різного роду суперечки та конфлікти. Надалі збереження шлюбу втратило сенс, вона з Відповідачем не проживає повноцінним подружнім життям, примирення між ними є недоцільним, а тому Позивачка просить шлюб між ними розірвати та місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], визначити за її місцем проживання. В судове засідання Позивачка [PERSON] не з'явилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов підтримує, просить справу розглядати без її участі, після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідач [PERSON] в судове засідання вдруге не з'явився, причин неявки в судові засідання не повідомив, хоча про дату час та місце судового розгляду справи був двічі належним чином повідомлений. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивачка подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13 липня 2009 року між Позивачкою та Відповідачем у Виконкомі Гринівецької сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, зареєстровано шлюб (а.з. № 2), що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилась донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи письмову заяву Позивачки, суд, вважає, що після розірвання шлюбу слід залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Враховуючи те, що Позивачка просила місцем проживання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], визначити її місце проживання, а Відповідач жодних заперечень на позов не подав, суд вважає, що місцем проживання малолітньої дитини, слід визначити місце проживання її матері - [PERSON] (Позивачки). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved