Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення несплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначила, що згідно наказу відповідача №2180/к від 08.11.2020 її було звільнено з посади машиніста котельної 3 розряду на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи відповідач в порушення вимог трудового законодавства не провів з нею остаточного розрахунку, не виплатив їй заробітної плати за період з січня 2020 року по жовтень 2020 року в сумі 19523,30 грн., розмір якої визначений після утримання обов`язкових платежів, що змушує її звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. Зазначаючи на цьому, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь вказану суму заборгованості з заробітної плати та відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з її середньоденного заробітку в розмірі 574,41 грн., починаючи з 09.11.2020 по день винесення рішення суду, Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач позовних вимог не визнає, хоча не заперечує існування заборгованості перед позивачем, яка після вирахування податків і зборів складає 19523,30 грн. 08.11.2020 у останній робочий день позивача її було звільнено з роботи і видано трудову книжку, проте за розрахунком вона до адміністрації підприємства не зверталася, у заяві про звільненні вимоги про здійснення з нею остаточного розрахунку не заявила, фактично погодившись зі здійсненням з нею розрахунку на розсуд роботодавця. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України зазначає, що відповідальність за затримку розрахунку настає лише у разі наявності вини власника підприємства та з дня звернення звільненого працівника з вимогою про здійснення з ним розрахунку. Днем такого звернення вважає 29.04.2021 - наступний день після отримання копії позовної заяви, направленої йому судом, з якого має розраховуватися середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а не з 09.11.2020, як зазначає позивач. Крім того, звертає увагу на складну економічно-фінансову ситуацію, яка виникла з грудня 2019року і спричинила простій на підприємстві, та її погіршення через оголошення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу, що в силу ст.617 ЦК України може вважатися непереборною силою, і доцільність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням складного фінансового становища підприємства відповідно до практики Верховного суду в зазначеному питанні. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] в період з 23.05.2006 по 08.11.2020 перебувала у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 08.11.2020 наказом № 2180/к від 08.11.2020 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП її було звільнено з роботи за власним бажанням, що підтверджується записами її трудової книжки (а.с.9-12). Згідно довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 26.01.2021 заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з січня 2020 року по жовтень 2020 року складає 19523,30 грн: за січень 2020 - 2732,95грн., за лютий 2020 - 4854,45грн., за березень 2020 - 5258,73грн., за квітень 2020 - 3763,22грн., за жовтень 2020 - 2913,95грн. (а.с.12). Відповідно до наказу по ДП «ВК «Краснолиманська» №875 від 19.12.2019, з 19.12.2019 на підприємстві встановлено початок простою, що доведено до відома працівників. Як слідує зі змісту відзиву відповідача, повноцінна робота підприємства не відновлена, чистого фінансового прибутку підприємство не має. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. 115, 116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.47, ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом і не оспорюється відповідачем, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з позивачем при його звільненні підприємством не виконано. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню визнана відповідачем заборгованість перед позивачем з заробітної плати в сумі 19523,30 грн., яка згідно довідки відповідача нарахована вже після утримання обов`язкових податків та зборів. Відповідно до п.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, при цьому нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно довідки відповідача, з якою погодилася позивач, її середньоденний заробіток, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 574,41 грн (а.с.15). Останнім робочим днем позивача, згідно довідки відповідача, є 08.11.2020. Отже, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися з наступного дня після звільнення, а саме з 09.11.2020, а не з 29.04.2021 після отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви. На день постановлення судом рішення затримка розрахунку становить 134 робочі дні, що в грошовому виразі складає 76970,94 грн (574,41 х 134). За нормами закону, відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також розміру простроченої заборгованості, періоду затримки її виплати, причини, з якою була пов`язана тривалість такого періоду, дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірності розміру виплат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, та майнових втрат працівника, суд може зменшити розмір відшкодування. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає за необхідне з урахуванням розміру існуючої заборгованості з заробітної плати, причини її невиплати, пов`язаної зі складною фінансово-економічною обстановкою на підприємстві, строку звернення позивача за захистом своїх трудових прав (більш ніж через рік, коли стало відомо про порушення права), зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 23000 грн, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах. Стягнення відшкодування у більшому розмірі суд вважає несправедливим, оскільки це може унеможливити виконання роботодавцем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам. Вирішуючи питання судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 271,32 грн. (23000 х 908 : 76970,94 ) та в дохід держави 908,80грн., оскільки на підставі п.1 ч.1 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в справах про стягнення заробітної плати. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial