Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вони з відповідачем, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюбні стосунки не складалися, більше року вони проживають окремо. Зазначала, що неповнолітній син після розлучення за згодою батька (відповідача) фактично проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні, відповідач при з цього часу ухиляється від покладених на нього обов`язків відповідно ст. 180 СК України, долею дитини не цікавиться, добровільно надавати допомогу по її утриманню відмовляється, а тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце його проведення була повідомлена у встановленому порядку. До суду надала клопотання про розгляд справи за її відсутності в судовому засіданні. На позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомив, до суду звернувся з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконкомом Ювілейної селищної ради Артемівського району м. Луганськ, актовий запис № 59. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біловодського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 36, вбачається, що сторони мають неповнолітню дитину сина - [PERSON] , [INFO] . З копії паспорту позивачки [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області 09 грудня 2010 року слідує, що позивачка зареєстрована проживає за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 18 жовтня 2018 року № 817, виданої Городищенським старостинським округом Біловодської селищної ради вбачається, що позивач [PERSON] та її син [PERSON] фактично проживають як внутрішньо-переміщені особи за адресою: [ADDRESS] . Факт проживання та реєстрації як внутрішньо-переміщеної особи позивачки [PERSON] також підтверджується копією довідки від 04 вересня 2017 року № 649 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, згідно з якою [PERSON] зареєстрована а фактично проживає як внутрішньо-переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Документально підтверджених відомостей про факт спільного проживання дитиною та надання їй матеріальної допомоги по її утриманню відповідно до ст. 180 СК України відповідач не надав, що дає суду обґрунтовані підстави вважати твердження позивача про відсутність матеріальної допомоги відповідача дитині такими, що відповідають дійсності. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27 лютого 1991року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 199 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно частини 1 статті 200 СК України, Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 182 СК України та те, що відповідач участі в утриманні своєї дитини в повному обсязі не приймає, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь [PERSON] на утримання їх малолітньої дитини аліменти в розмірі ј частки усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Дослідивши всі наявні матеріали справи, суд вважає, що позов пред`явлено з урахуванням інтересів дитини, а тому він підлягає задоволенню. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved