Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] у березні 2014 р. звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилається на те, що 20 серпня 1989 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.11.2013 р. розірвано. Від цього шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей. За час перебування у шлюбі, сторони у 2000 р. придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка була оформлена на відповідача. Позивачка вважає, що вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та оскільки вона не може дійти згоди з відповідачем про добровільний поділ спірної квартири, просить суд визнати за нею та відповідачем по ? частини квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 538,35 грн. та витрати за складання звіту про оцінку майна в розмірі 800 грн. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 20.08.1989 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.11.2013 р. був розірваний (а.с. 4, 5). Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Судом встановлено, що від даного шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 07.02.2000 р. за відповідачем зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). В судовому засіданні встановлено, що відповідач в своїх запереченнях зазначає, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, та є його особистою власністю, оскільки відповідач одноособово був зареєстрований у спірному житловому приміщенні до його приватизації. Проте, суд не приймає до уваги вказане вище посилання відповідача, як підставу його заперечень на позов, оскільки таке посилання не має правового обґрунтування, при цьому, відповідачем та його представником не надано суду письмових доказів, що спірна квартира придбана за власні кошти відповідача, а тому не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами, що після приватизації квартири [ADDRESS], позивачка та відповідач, як подружжя проживали разом саме у спірній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та лише у травні 2011 р., у зв'язку з неможливістю спільного проживання з відповідачем, позивачка зібрала свої особисті речі та залишила спірну квартиру переїхавши проживати за адресою: [ADDRESS], що також вбачається з судового рішення про розірвання шлюбу сторін (а.с. 5). Таким чином, суд в порядку Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», з'ясував підстави та обставини набуття права власності на спірну квартиру [ADDRESS], у зв'язку з чим приходить до висновку, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, суд вважає можливим визнати за позивачкою право власності на ? частину вказаної квартири. При цьому, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на ? частину спірної квартири, оскільки таку вимогу може ставити особа, відносно якої необхідно визнати це право. Також, не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення з відповідача витрат за складання звіту про оцінку майна в розмірі 800 грн. (а.с. 37), оскільки вказані витрати були понесені за ініціативою позивачки та які не вимагались в межах розгляду поданих позовних вимог. Таким чином, суд дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги, відповідно до ст. 60 ЦПК України доведені в судовому засіданні частково, оскільки знайшли своє часткове підтвердження та обґрунтування, а тому позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. ст. 60, 68, 69 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial