Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 29.07.2011 року була прийнята на постійну роботу до відповідача на посаду офіс-менеджеру на підставі наказу №18 від 29.07.2011 року. В подальшому за її згоди була переведена на інші посади. Починаючи з грудня 2013 року відповідач перестав виплачувати їй заробітну плату в повному обсязі. В зв'язку з цим, 31.07.2014 року вона вимушена була звільнитись відповідно до ст.38 КЗпП України на підставі наказу №16 від 31.07.2014 року. На день звільнення відповідач відмовився виплати їй заборгованість по заробітній платі, яка складає 5425 грн. (пів грудня 2013 року - 387 грн. 50 коп.. пів січня 2014 року - 387 грн. 50 коп., з лютого по липень 2014 року по 775 грн.). В зв'язку з цим, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2013 року по липень 204 року в сумі 5425 грн., у відповідності до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18600 грн. за період з 01.08.2014 року по 31.07.2016 року, компенсацію за невикористану відпустку, а також у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив. Враховуючи зазначене, думку позивачки, положення ст.ст.169,224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з копії наказу №18 від 29.07.2011 року, трудової книжки, що 29.07.2011 року позивачка була прийнята на посаду офіс-менеджеру до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мир Керама». 28.12.2012 оку позивачка була переведена на посаду бухгалтера згідно наказу №44 від 28.12.2012 року та 31.07.2014 року на підставі наказу №16 від 31.07.2014 року звільнена з посади на підставі ст.38 КЗпП України. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується . Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З наданих позивачкою відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що в І-ІІІ кварталах 2013 року позивачці нараховувалась заробітна плата в розмірі 2325 грн. за квартал, тобто 775 грн. щомісяця. В подальшому заробітна плата нараховувалась в менших розмірах. З наданої заяви (скарги) позивачки на адресу відповідача та повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що 18.04.2016 року [PERSON] зверталась до відповідача щодо виплати заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також надання довідок про нараховану заробітну плату, яка була отримана відповідачем 23.04.2016 року. Відповіді на вказану заяву відповідачем надано не було. В судове засідання за викликом представник відповідача не з'явився та у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України не надав доказів на спростування заявлених позовних вимог. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2013 року по липень 2014 року включно в сумі 5425 грн. (згідно наведеного позивачкою в позові розрахунку) підлягають задоволенню. В зв'язку з цим та у відповідності до ст.ст.116.117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки також слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.08.2014 року по 31.07.2016 року в сумі 18600 грн. (24 місяці затримки розрахунку х 5425 грн. заборгованості по заробітній платі). В частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачкою не надано належних доказів в обґрунтування цих вимог, щодо кількості днів невикористаної відпустки, відповідних розрахунків розміру компенсації. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивачки, в зв'язку з нездійсненням своєчасної оплати її праці, не проведенням виплати належних останній сум при звільненні, позивачці було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях через порушення її трудових прав, додатковому емоційному навантаженні та необхідності витрачати додатковий час з метою відновлення порушених прав, прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, в зв'язку з поставленням в скрутне матеріальне становище через невиплату заробітної плати, що викликало незручності у повсякденному житті. Враховуючи вказані обставини, ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. за дві задоволення вимоги майнового характеру (стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати) та немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди). Згідно ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мир Керама» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць в сумі 775 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial