Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 26.04.2011 року між нею та Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, за яким їй у користування була передана земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,0780 га, кадастровий номер [NUMBER]. В межах вказаної земельної ділянки невідомими особами без жодних дозволів, без оформлення належним чином прав користування землею, фактично захопивши частину ділянки, що надана їй в користування, було здійснено самовільне будівництво будівлі, якій самостійно присвоєно адресу [ADDRESS]. Вказані обставини встановлені рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2017 року у справі №203/2406/15-ц, на підставі якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» було зобов'язано усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], шляхом знесення самочинно збудованого об'єкту по [ADDRESS]. 18.08.2017 року в рамках виконавчого провадження №54333183 Центральним ВДВС м.Дніпра рішення суду було повністю виконано та знесено самочинно збудовану будівлю за [ADDRESS]. Однак, не дивлячись на те, що наразі самочинна будівля [ADDRESS] перестала існувати, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і надалі продовжує існувати запис про право власності відповідачів на вже неіснуюче майно, що призводить до порушення її прав, оскільки вона не може здійснювати право користування земельною ділянкою через постійні та абсолютно необґрунтовані претензії відповідачів, в тому числі шляхом абсолютно надуманих позовів, які обґрунтовують саме порушенням права їх власності. В зв'язку з цим, позивачка просила суд припинити право власності відповідачів на будівлі [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності останніх на вказану будівлю. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог та факту порушення прав позивачки, а також в зв'язку із заявленням вимог у не передбачений законом спосіб. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання на неодноразові виклики не з'явились, про причини своєї неявки не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способу захисту цивільних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.16 ЦК України, якою крім перелічених у п.п.1-10 способів захисту також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 177 ЦК України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ч.1 ст.178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Згідно ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Частиною 1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Згідно ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України). Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди землі, посвідчений 26.04.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим №233. Згідно умов п.1, п.п.1.1 вказаного договору позивачці [PERSON] було передано в строкове платне користування земельну ділянку для проектування та будівництва центру дозвілля по [ADDRESS]. Підставою укладання договору оренди були рішення Дніпропетровської міської ради №84/6 від 27.10.2012 року та №216/8 від 02.02.2011 року. Відповідно до умов п.2, п.п.2.1,2.2,2.4,2.5 договору в оренду передано земельну ділянку площею 0,0780 га, категорія та цільове призначення землі - землі житлової та громадської забудови, функціональне використання - для проектування та будівництва будівлі центру дозвілля, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Пунктом 8 договору оренди встановлено, що останній укладено строком на три роки. Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради №278/58 від 26.11.2014 року було вирішено зареєструвати за територіальною громадою м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради право власності на земельну ділянку площею 0,0780 га по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Також вказаним рішенням було поновлено право користування цією земельною ділянкою та договір оренди землі, посвідчений 26.04.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим №233, строком на три роки. На виконання цього рішення між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] 23.12.2014 року було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 26.04.2011 року, посвідчену 23.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. за реєстровим №1265. Згідно умов п.1 цієї додаткової угоди [PERSON] було поновлено право користування земельною ділянкою по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], та договір оренди землі від 26.04.2011 року строком на три роки з моменту прийняття рішення міської ради від 26.11.2014 року №278/58. Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.07.2014 року було задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання договору виконаним та визнання порушеного права. Визнано виконаним зобов'язання за договором купівлі-продажу торгівельного комплексу по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на торгівельний комплекс літ.А-1, загальною площею 231,1 кв.м по [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.08.2015 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.07.2014 року було скасовано та у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання договору виконаним та визнання порушеного права - відмовлено. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що в подальшому право спільної часткової власності на торгівельний комплекс літ.А-1, загальною площею 231,1 кв.м по [ADDRESS] було зареєстровано: -на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 16.12.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Калінович С.П. за реєстровими №1076 та №1083, за [PERSON] (по 1/4 частині за кожним договором); -на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. за реєстровим №1415, за [PERSON] (на 4/20 частини); -на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. за реєстровим №1395, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» (на 1/20 частини); -на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 29.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. за реєстровими №1395 та №1382, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» (на 1/20 та 1/4 частини). Згідно акту №14 перевірки дотримання вимог земельного законодавства районної комісії по самоврядному контролю за використанням та охороною земель, додержання земельного та екологічного законодавства в районі, складеного 19.08.2015 року відповідною комісією виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради, вбачається, що за наслідками перевірки питання дотримання земельного законодавства при використанні земельної ділянки по [ADDRESS] громадянкою [PERSON] встановлено, що останній на підставі договору оренди землі від 02.06.2006 року, терміном дії 20 років, було передано в оренду земельну ділянку площею 0,0022 га, кадастровий номер - [NUMBER], по фактичному розміщенню торговельного павільйону, площею 0,0022 га. Фактично використовується земельна ділянка площею орієнтовно 0,0240 га, яка огорожена парканом; ведеться будівництво будівлі (побудовані стіни). Згідно листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області вказаним Департаментом зареєстрована декларація про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція торгівельного комплексу за адресою: [ADDRESS] від 02.04.2015 року №ДП 082150920151, поданої замовниками будівництва [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] За інформацією Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (лист №1329 від 11.06.2015 року) реєстраційних записів договорів оренди землі, укладених між Дніпропетровської міською радою та юридичними або фізичними особами, на земельну ділянку по [ADDRESS] не виявлено. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області наказом №123-СК від 17.06.2015 року скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт. Комісією також зафіксовано, що земельна ділянка площею орієнтовно 0,0218 га, яка використовується понад площу земельної ділянки, що надана в оренду [PERSON], є самовільно зайнятою земельною ділянкою. Частини конструкції зазначеної будівлі перетинають межу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], що згідно з рішенням міської ради №278/58 від 26.11.2014 року надана в оренду [PERSON] Документів, що підтверджували б законність користування земельною ділянкою площею 0,0218 га комісії не пред'явлено, земельна ділянка використовується без правовстановлюючих документів. Також судом встановлено, що з метою захисту порушених прав, як користувача земельної ділянки по [ADDRESS], внаслідок самовільного зайняття переданої їй в оренду земельної ділянки та самочинного будівництва на ній, [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення самовільної будівлі (цивільна справа №203/2406/15-ц). В подальшому за клопотанням позивачки в якості відповідачів по справі було залучено [PERSON], [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест». Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2017 року у цивільній справі №203/2406/15-ц, позов [PERSON] було задоволено та зобов'язано відповідачів [PERSON], [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» усунути перешкоди позивачці у користуванні земельною ділянкою по пр.[ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], шляхом знесення самочинно збудованого об'єкту по [ADDRESS]. На виконання вказаного рішення судом 11.07.2017 року було видано виконавчий лист, який позивачкою пред'явлено для примусового виконання до Центрального ВДВС м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. З постанови державного виконавця Центрального ВДВС від 18.08.2017 року вбачається, що в рамках виконавчого провадження №54333183 з примусового виконання виконавчого листа від 11.07.2017 року, рішення суду було фактично виконано шляхом знесення самочинно збудованого об'єкту по [ADDRESS] та виконавче провадження закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Оцінюючи заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» щодо відсутності факту порушення прав позивачки через те, що строк дії оренди земельної ділянки площею 0,0780 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], скінчився 26.11.2017 року, суд враховує, що з позовом до суду за захистом порушених прав, як законного користувача земельної ділянки, позивачка звернулась до закінчення вказаного строку дії договору оренди, продовжує користуватись земельною ділянкою та, як орендар, має наміри та переважне право на укладення договору оренди на новий строк або його поновлення відповідно до ст.33 Закону України «Про оренду землі». Також судом відхиляються доводи представника відповідача щодо недоведеності факту розташування майна, що зареєстроване на праві власності за відповідачами, на переданій позивачці в оренду земельній ділянці, оскільки вказаний факт підтверджується наведеним вище актом перевірки №14 від 19.08.2015 року, який суд визнає належним та допустимим доказом, що підтверджує той факт, що будівництво зареєстрованого за відповідачами торгівельного комплексу було здійснено у т.ч. в межах земельної ділянки переданої в оренду позивачці. Не приймаються судом до уваги і заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» щодо відсутності підстав для припинення права власності за відповідачами на об'єкт будівництва - торгівельний комплекс по [ADDRESS] з посиланням на те, що право власності на нього набуте відповідачами на підставі договорів купівлі-продажу, які недійсними не визнано та відповідних вимог про що позивачкою не заявлялось. Так, судом встановлено та не спростовано відповідачами, що будівництво торгівельного комплексу по [ADDRESS] здійснювалось без відповідних дозвільних документів на проведення будівельних робіт та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети забудовнику, оскільки розмір останньої значно перевищує розмір земельною ділянки з кадастровим номером [NUMBER] переданої в оренду [PERSON] Крім того, вказаний торгівельний комплекс в експлуатацію не вводився та відповідна адреса останньому у передбаченому законом порядку не присвоювалась, а тому в силу зазначених вище обставин зазначений об'єкт є самочинним будівництвом. Також судом встановлено, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.07.2014 року, яким фактично було узаконено право власності на торгівельний комплекс літ.А-1, загальною площею 231,1 кв.м по [ADDRESS] в подальшому було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.08.2015 року. З огляду на це, суд вважає, що укладені в подальшому правочини, у т.ч. договори купівлі-продажу, на підстав яких за відповідачами зареєстровано право власності на об'єкт по [ADDRESS], є нікчемними, оскільки були укладені особами, що не є власниками вказаного майна, яке до того ж є самочинним будівництвом, а також за відсутності істотних умов договору, визначених ч.2 ст.377 ЦК України. Безпідставними визнає суд і доводи представника відповідача щодо обрання позивачкою неналежного та не передбаченого законом способу захисту порушеного права шляхом припинення права власності відповідачів на майно та скасування державної реєстрації такого права, оскільки в силу наведеної вище ст.377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Крім того, припинення права власності на майно пов'язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення відповідного органу про внесення змін до державного реєстру. Оскільки, за відповідачами на теперішній час залишається зареєстрованим право власності на торгівельний комплекс, який, як встановлено судом, було збудовано на частині земельної ділянки, переданій в оренду позивачці, а також з цих підстав оспорюється її право, як законного землекористувача, про що свідчать заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» та поданий до суду позов до [PERSON], копія якого надана до суду відповідачем [PERSON] та який грунтується у т.ч. на наявності зареєстрованого за відповідачами у даній справі права власності на об'єкт будівництва за спірною адресою, вказані обставини на думку суду безумовно свідчать про порушення та невизнання відповідачами прав позивачки на користування переданою їй в оренду земельною ділянкою. Також суд враховує, що зареєстроване за відповідачами нерухоме майно на підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2017 року, ухваленого з урахуванням вимог ч.4 ст.376 ЦК України, було знесено та на теперішній час не існує, як річ та об'єкт права власності. А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту є належним, спрямованим на захист та відновлення порушених прав та таким, що узгоджується з наведеними вище положеннями ЦК України. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, припинивши право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватстройінвест» на торгівельний комплекс літ.А-1 загальною площею 231,1 кв.м, розташований по [ADDRESS] (м.Дніпропетровськ); а також скасувавши державну реєстрацію права власності відповідачів на вказаний об'єкт нерухомого майна. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки також слід стягнути судовий збір в сумі 1280 грн. - по 426 грн. 66 коп. з кожного з відповідачів. На підставі викладено та

Outcome: approved