Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] (Яковюк та [PERSON] попередні прізвища) належав цілий житловий будинок № 20 по провулку Радянської Армії в місті Фастові Київської області на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Фастівською держнотконторою 11.01.1972 року за реєстраційним № 120. На підставі рішення Фастівського міського суду від 24.02.1976 року за [PERSON] визнано право власності на 1/8 частину зазначеного житлового будинку. [PERSON] належить 4/13 частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 3 березня 2010 року. Позивачка втратила правовстановлюючий документ, який не можна відтворити, тому просить визнати за нею право спільної часткової власності на 59/104 частин у житловому будинку № 20 по провулку Поштовому (колишня Радянської армії) в місті Фастові Київської області. В судове засідання позивачка не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника на підставі наявних у справі доказів. Відповідачі, які про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, не повідомивши про причини неявки. При цьому, відповідачем [PERSON] надана до суду заява про визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є громадянкою України, але з 06.09.2001 року постійно проживає за кордоном у [INFO], що підтверджується видом на проживання (а.с. 23-25). Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Фастівською держнотконторою 11.01.1972 року, зареєстрованого за номером 120, [PERSON] належав цілий житловий будинок № 20 по вулиці Радянської Армії в місті Фастові Київської області (а.с. 9,10). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.12.2015 року, власником будинку № 20 по провулку Радянської Армії в місті Фастові є [PERSON] з 1/8 часткою в будинку на підставі рішення Фастівського міського суду № 2-62 від 04.02.1976 року (а.с. 15). Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.03.2010 року власником будинку № 20 по провулку Радянської Армії в місті Фастові є [PERSON] з часткою в будинку 4/13 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.03.2010 року (а.с. 11, 12). Згідно листа № 159 від 28.02.2011 року Фастівського міжміського бюро технічної інвентаризації [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою належить 59/104 частин вищезазначеного житлового будинку. Крім того, належність [PERSON] 59/104 частин вищезазначеного житлового будинку підтверджується також витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.02.2010 року №25408712. Відповідно до рішення № 27374653 від 22.12.2015 року про відмову у державній реєстрації прав та її обтяжень, документи, що подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. З поданих документів неможливо однозначно ідентифікувати особу власника, оскільки заяву подано від [PERSON], згідно наданого перекладу паспорта [PERSON], згідно копії довідки про присвоєння податкового номера [PERSON], згідно копії витягу з реєстру актів цивільного стану громадян у відомостях про дружину зазначені прізвища Яковюк, після шлюбу [PERSON]. Тому неможливо встановити, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] одна особа (а.с.19). Проте, як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 12 лютого 1999 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 17 березня 1998 року. [PERSON] залишила шлюбне прізвище (а.с. 57). Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінградського району М. Києва 13 березня 1999 року було укладено шлюб між [PERSON] Ісааком Львовичем та [PERSON]. Після одруження позивач набула прізвище чоловіка (а.с. 58). [PERSON] втратила правовстановлюючий документ на житловий будинок, який згідно листа № 159 від 28.02.2011 року не підлягає відновленню. В місцевій газеті «Перемога» № 52 від 03.12.2015 року було розміщено оголошення про втрату Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою (а.с.20). Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. При цьому, згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Сукупність досліджених судом доказів, наданих позивачем, дає змогу переконатись, що [PERSON] дійсно набула право власності на 59/104 частин у житловому будинку № 20 по провулку Поштовому в місті Фастові Київської області. Між тим, судом встановлено, що в повній мірі реалізувати своє право позивач не може, оскільки правовстановлюючий документ був втрачений. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені в порядку\~ст. 60 ЦПК України\~докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved