Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка на момент смерті проживала разом з нею за адресою: [ADDRESS] . З нею вона проживала з 05 вересня 2014 року, а до того мешкала разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Коли матір позивачки переїжджала до неї, вона залишала свої особисті речі у відповідача, який на неодноразові її звернення відмовляється повернути особисті речі її матері речі. Після смерті матері у відповідача залишилось майно її матері: приставка УТ-2 Strong digital tv вартістю 487 грн., супутникова антена (2 тарілки) вартістю 1700 грн., водонагрівач ELECTROLUX вартістю 2515 грн., хлібопічка вартістю 2500 грн., ракушняк (шлакоблок) 750 од. вартістю 15000 грн., електрична пічка Binatone ТТО-5001 вартістю 1770 грн. Тому вважає, що дане майно належить їй на праві власності і повинно бути витребувано з чужого незаконного володіння. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що вона неодноразово зверталась до відповідача повернути майно, але відповідач не реагував на її звернення. Представники відповідача, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав недоведеності позивачкою своїх прав на майно, не доведеності факту наявності майна у відповідача, а також взагалі наявності майна в натурі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, приймав участь через повноважного представника. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що зроблено запис №57, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області від 11 березня 2015 року (а.с. 10). Зі змісту свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 грудня 1951 року, виданого районним бюро РАЦС Дніпропетровської області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] (а.с. 13). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 10 лютого 1973 року уклали шлюб і дружина прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] . Шлюб зареєстрований будинком щастя Жовтневого району м. Дніпропетровська, актовий запис №330 (а.с. 14). Відповідно до довідки виданої виконкомом Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 01 вересня 2015 року, [PERSON] на день смерті [INFO] , постійно була прописана та проживала в [ADDRESS] (а.с. 18). Згідно висновку ДІМ Солонянського РВ від 23 лютого 2015 року, погодженого Начальником СДІМ Солонянського РВ, Начальником МГБ Солонянського РВ та Начальником Солонянського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 23 лютого 2015 року позивачка зверталась до Солонянського РВ з письмовою заявою, що відповідач не повертає майно її матері - [PERSON] , враховуючи, що в діях [PERSON] не виявлено складу кримінального чи адміністративного правопорушення подальшу перевірку за заявою позивачки припинено (а.с. 32). Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається зі ст. 1217 ЦК України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1296 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи вищезазначені положення матеріального права, суд вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений факт того, що [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , прийняла спадщину, яка залишилась після смерті її матері, оскільки проживала постійно з нею на день її смерті. Разом з тим, для можливості визнання за позивачкою право власності на майно спадкодавця, позивачка повинна довести суду склад спадщини, а саме майно, яке належало спадкодавцю на момент смерті, а також факт не визнання відповідачем спадкових прав позивачки на дане майно. Позивачкою заявлено вимоги про визнання права власності на особисті речі її матері, а саме - приставка УТ-2 Strong digital tv, супутникову антену (2 тарілки), водонагрівач ELECTROLUX, хлібопічку, ракушняк (шлакоблок) 750 од., електричну пічку Binatone ТТО-5001. На підтвердження факту належності даного майна матері позивачкою до позову додано гарантійний талон Strong digital tv,товарний чек на водонагрівач ELECTROLUX, гарантійний талон на водонагрівач ELECTROLUX модель EWH-50SL, товарний чек на пічку Binatone ТТО-5001 (а.с. 34-37). Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З даних доказів не вбачається, що [PERSON] була власником зазначеного майна, оскільки в графі покупець відсутні будь-які дані. Будь-яких інших доказів належності спадкового майна спадкодавцю позивачкою суду не надано. Таким чином, за відсутності належних доказів, суд не може прийти до висновку, що [PERSON] була власника майна, яке оспорюється, у зв`язку з чим вимоги позивачки про визнання за нею права власності на вказане майно є безпідставними. Що стосується вимог позивачки про повернення майна з незаконного чужого володіння, то суд зауважує таке. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Для можливості задоволення позовних вимог про витребування майна в порядку ст. 387 ЦК України, позивачка повинна довести суду, що вона є власником спірного майна, що дане майно дійсно перебуває у відповідача, що відповідач утримує майно власника без належної на то правової підстави. Оскільки суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки про визнання за нею права власності на спадкове майно є безпідставними, суд вважає, що позивачка немає права заявляти вимоги про витребування спадкового майна з чужого володіння. Також суд зауважує, що позивачкою не надано жодного доказу, що відповідач дійсно утримує у себе спірне майно. Посилання позивачки на висновок працівника поліції суд не приймає, оскільки даний висновок не містить конкретизації, яке саме майно утримує відповідач, і чи дійсно такий факт наявний. Також суд не приймає до уваги письмовий список доданий до позовної заяви (а.с. 20), оскільки даних, про те, що даний список підписувався відповідачем і, що речі зазначені в даному списку перебувають у нього суду не надано, з врахуванням того, що відповідач даний факт не визнає. Таким чином, оскільки позивачкою не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивачку. На підставі викладеного, ст.ст. 387, 1217, 1218, 1261, 1268, 1269, 1296, ЦК України,

Outcome: dismissed