Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивачка звернулась до Андрушівського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину будинку. В обгрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер [PERSON] з яким вона перебувала у шлюбі. Вона з чоловіком були зареєстровані і проживали у будинку по [ADDRESS], який був оформлений на чоловіка відповідно до свідоцтва на право власності від 16.04.2002 року,виданого виконкомом Андрушівської міської ради, зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі 20 за № 2934. Після смерті чоловіка вона проживає одна в даному будинку, який єдиним її житлом і в ньому визначене її місце реєстрації.Зазначений житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] належав їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності як подружжю. Після смерті [PERSON] вона прийняла спадщину відповідно до п.3 ст.1268 ЦК України, а їх донька - [PERSON] також подала заяву на прийняття спадщини,оскільки вона і відповідач були спадкоємцями першої черги за законом. До складу спадщини належала лише 1\\2 частини житлового будинку та інших надвірних споруд по [ADDRESS] , а інша частина -1\\2 будинку та споруд належали їй на праві власності, як дружині померлого. Вона дала згоду на те, щоб у спадщину на половину частини покійного чоловіка,тобто на 1\\2 частини будинку, вступила відповідач і вважала, що вона залишається власником іншої частини 1\\2 будинку і споруд за вищевказаною адресою. Таким чином вона у нотаріуса не відмовилась від своєї частки , а саме 1\\2 житлового будинку та споруд за адресою по [ADDRESS], яка належала їй на праві спільної сумісної власності, а відмовилась лише від половини 1\\2 частини будинку та споруд , які належали спадкодавцю - померлому чоловіку - [PERSON] Вона, як фізична особа продовжую життя і тому не могла бути позбавлена власності. Дійсно, перебуваючи у нотаріуса вона відмовилась на користь відповідача від половини 1\\2 частки спадкового майна спадкодавця, що в свою чергу є всього 1\\4 часткою спадкового майна - житлового будинку та надвірних споруд по [ADDRESS]. Неодноразово перебуваючи в 2009 році у нотаріуса,вона підписувала багато документів. Перебуваючи у вказаний період у нотаріуса разом з відповідачем, остання навмисно вводила її в оману щодо дійсних обставин успадкування майна за законом, повідомляла неправдиву інформацію, що оформлення спадку потребує значного часу, неодноразових відвідувань нотаріуса та значних грошових витрат, що зумовило її до вчинення помилки щодо дійсних обставин спадкового правочину. Не будучи обізнаною в законодавстві вона повністю поклалася на відповідача. Внаслідок дій відповідача в неї було спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце. Вона не була обачна,переоцінила порядність відповідача і вважала,що діє вірно і буде відповідно до документів власницею 1\\2 частини вищевказаного будинку та надвірних споруд. Нею було неправильно сприйнятті умови правочину , яке вплинуло на її волевиявлення і за її відсутності за вищевказаних обставин вона б не укладала ніяких правочинів. Під час підписання правочинів (документів) їй було 70 років, стан її здоров'я потребував постійного медикаментозного лікування. ЇЇ волевиявлення щодо укладання правочинів пов'язаних з успадкуванням майна не було вільним і було сформоване під психологічною дією відповідача і в таких умовах вона не могла належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину і вчинений правочин не відповідав її волевиявленню. Діями відповідача були створені умови правочину, що перешкоджали її вільному формуванню волі при його підписанні, отже невідповідність її волі і її волевиявленню є істотними обставинами, так як призвели до втрати всього нерухомого майна .В силу похилого віку, стану здоров'я вона помилилася щодо дійсних обставин спадкування, внаслідок якої підписувала всі документи,що призвели до втрати всього нерухомого майна - єдиного для неї житла , про що стало їй відомо лише в 2017 року.Вона не мала наміру вчиняти правочин щодо відчуження належного їй майна як дружині померлого [PERSON], а саме 1\\2 житлового будинку і господарських будівель, оскільки нотаріусом таких правочинів не було посвідчено. Стверджує, що її помилка щодо природи правочину - спадкування за законом має істотне значення і вона помилялась саме тоді коли укладала правочини на користь відповідача , перебуваючи в похилому віці і маючи хворобливий стан здоров'я.ЇЇ місце реєстрації, позивача визначене за вказаною адресою і даний будинок є єдиним її житлом в якому вона проживає після відкриття спадщини , але вона позбавлена права користуватись і розпоряджатись своє часткою майна - 3\\4 частиною житлового будинку та споруд по [ADDRESS]. В 2017 році вона вирішила оформити свою частину будинку на сина і з'ясувала, що весь будинок належить відповідачу. Для відновлення порушеного права вона звернулась до суду. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом серії [NUMBER] від 06.05.2009 року виданого на ім'я [PERSON] Андрушівською державною нотаріальною конторою грубо порушує її конституційні права - право власності як дружини спадкодавця, на 1\\2 частини житлового будинку та інших споруд по [ADDRESS].Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] від 06.05.2009 року виданого Андрушівською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] та визнати за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] жилою площею 69,5 кв.м., загальною площею 97,1 кв.м., а також на 3/4 сараю літ. »Б», літньої кухні літ. »В», гаража літ.»Г», погребу та огорожі. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, заначила, що позовні вимоги підтримує повністю. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, обгрунтуваши їх наведеними в позовній заяви обставинами,долучив до справи письмові пояснення. Відповідач в судове засідання не з'явилася,направила заяву про розгляд справи з участю її представника. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив,що на його думку позов необґрунтований,оскільки відсутні докази того,що будинок по [ADDRESS] є спільним майном подружжя;також на його думку про зазначені в позовній заяві обставини позивачу було відомо ще в 2009 році та позивач пропустила строк позовної давності. Просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін,дослідивши матеріали справи, суд встановив : [INFO] помер [PERSON], з яким позивач перебувала у шлюбі з 13 листопада 1969 року по день його смерті (т.1 а.с.6,7). Позивач з чоловіком - [PERSON] були зареєстровані і проживали у будинку по [ADDRESS] (т.1 а.с.141), право власності на який було зареєстровано за [PERSON] відповідно до свідоцтва на право власності від 16.04.2002 року,виданого виконкомом Андрушівської міської ради, зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі 20 за № 2934 (т1 а.с.157-158). Сторони є спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину після смерті [PERSON] : позивач відповідно до п.3 ст.1268 ЦК України, а відповідач шляхом подання 28 жовтня 2008 року заяви про прийняття спадщини (т.1 а.с.137,141,146). 28 жовтня 2008 року позивачем у нотаріуса подана заява про відмову про прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь відповідача (т.1а.с.138).Заява позивача про відмову від обов'язкової частки у спадщині у спадковій справі № 623 щодо майна померлого [PERSON] - відсутня (т.1 а.с.135-178). Зазначені обставини підтверджені належними письмовими доказами та вважаються судом доведеними. Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 15,16. 203, 215, 229,317-319, 386, 392, 1218, 1261, 1301, 179 ЦК України, ст.60. 71 СК України. При вирішенні спору суд виходить з наступних міркувань : Відповідно до ст.60 та ч.1 ст.70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності частка майна членів подружжя є рівними. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності права власності. Дані норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ст.13 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.І ст.319 ЦК України, власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. Судом встановлено,що право власності на спірний будинок на ім'я [PERSON] зареєстровано 16.04.2002 року,тобто під час шлюбу позивача та [PERSON] Виходячи з викладеного будинок суд дійшов до висновку,що спірний будинок належав їм на праві спільної сумісної власності та позивачу належало на праві власності 1\\2 житлового будинку та споруд за адресою по [ADDRESS]. Згідно «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно »,затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5 ,яка діяла на час виникнення зазначених правовідносин, а саме : п.8.1. Оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані,реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа,що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом. 8.4. Свідоцтво про право власності містить таку інформацію: назву об'єкта нерухомого майна;місце видачі свідоцтва;дату видачі свідоцтва;назву органу, який видав свідоцтво;тип (призначення) об'єкта нерухомого майна (житловий будинок,садиба, квартира, приміщення тощо); адресу (місцезнаходження) об'єкта нерухомого майна; відомості про власника (власників); форму власності; вид спільної власності та розмір часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності;опис об'єкта нерухомого майна (дані про будівлі, споруди, їх частини; найменування та літеровка; загальна та житлова площа;площа земельної ділянки (у разі наявності такої інформації),матеріали стін тощо), що формується за результатом проведеної технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна; реквізити прийнятого рішення (найменування органу, назва документа, дата та індекс); прізвище, ім'я, по батькові та підпис керівника органу, який прийняв рішення. Зазначене свідоцтво скріплюється печаткою органу, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно. об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Таким чином,у відповідності до Тимчасового Положення свідоцтво про право власності мало містить інформацію про форму власності - вид спільної власності та розмір часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності,тільки у випадку спільної часткової власності,а на праві спільної сумісної власності подружжя,підстава виникнення якої є спеціальна норма закону ,а саме ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України спільним сумісним є майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо іншого не встановлено договором або законом.Таким чином, аналогічно ч. 3 ст. 368 ЦК України законодавцем у СК України встановлено презумпцію режиму спільності майна,що набувається подружжям. Виходячи з викладеного суд відхиляє доводи відповідача про те,що оскільки в свідоцтві про право власності лише [PERSON] зазначений як власник спірного будинку,то у позивача, незважаючи на перебування у шлюбі з ним,ніякого права власності на зазначений будинок у позивача не виникло. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності права власності. Дані норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ст.13 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.І ст.319 ЦК України, власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Ст.229 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. В постанові Верховного Суду України від 16.03.2016р. у справі №6-93цс16 зазначено, що згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин , які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав встановлених ст. 229 ЦК України. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутись за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті , так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Згідно з ч.1, 3 ст. 203 ЦК України, правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Згідно з положеннями ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.229 ЦК України , якщо особа, яка вчинила правочин помилилася, щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до оспорюваних. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Вирішуючи справу суд зазначає,що для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Згідно досліджених доказів суд прийшов до висновку,що в даному випадку істотність помилки полягає в тому, внаслідок помилки позивач протиправно позбавлена права власності на усе нерухоме майно та фактично протиправно позбавлена житла. Таким чином суд прийшов до висновку,що спадщина на момент смерті [PERSON] відкрилася на лише 1\\2 житлового будинку та споруд за адресою по [ADDRESS],а свідоцтвом про право на спадщину за законом серії [NUMBER] від 06.05.2009 року виданого на ім'я [PERSON] Андрушівською державною нотаріальною конторою на цілий житловий будинок,позивач фактично протиправно була позбавлена права власності на 1\\2 житлового будинку та споруд за адресою по [ADDRESS],яка їй належала як дружині померлого. Суд також вважає доведеним обставину, що правочин - відмова від спадщини - вчинений позивачем під впливом помилки, оскільки в силу похилого віку, стану здоров'я позивач помилилася щодо дійсних обставин спадкування, внаслідок якої підписувала всі документи, призвели до втрати всього нерухомого майна - єдиного для неї житла. Вирішуючи позов в частині позовних вимог про визнання права власності на обов'язкову частку,суд виходить з наступних міркувань : Відповідно до ст.1241 ЦК України, законом визначено вичерпний перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. В ч.1 ст.1241 ЦК України зазначено, що непрацездатна вдова (вдівець) спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки , яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Згідно з даною нормою право на отримання обов'язкової частки встановлений законом, але розмір обов'язкової частки може бути зменшений тільки в судовому порядку за позовом зацікавленої особи з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, які існували за життя останнього, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.п.19, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування » за № 7 від 30.05.2008 року,той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частину у спадщині суд може вирішити питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину, лише тій частині , яка складає обов'язкову частину. При поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати ч.1 ст.1278 ЦК України про те, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. Судом встановлено,що на час відкриття спадщини позивач в силу віку - 70 років - була непрацездатною та проживала разом зі спадкодавцем. Заяву до нотаріальної контори про відмову від обов'язкової частині спадщини вона не подавала.За таких обставин суд прийшов до висновку,що позивач мала право на обов'язкову частку у спадщині. Відповідно до ст.1301 ЦК України визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину можливе за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа , якій воно видане, не мала права на спадщину, а також у інших випадках встановлених законом . Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним за рішенням суду у певних випадках в тому числі : наявність спадкоємців , які мають переважне право на отримання спадщини (особи що мають право на обов'язкову частку, особи, що проживали однією сім'єю зі спадкодавцем) та інші. Щодо строків позовної давності, то відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу яка його порушила. Відповідно до ч.3,.4 ст.258 ЦК України до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність у вигляді п'яти та десяти років до вимог про визнання недійсності правочину , вчиненого під впливом обману та до вимог застосування наслідків нікчемного договору. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Згідно позову про порушення права позивач дізналася в червні 2017 року, коли вирішила оформити свою частину будинку на сина і з'ясувала, що весь будинок належить відповідачу. Зазначені доводи позивача не спростовані відповідачем та вважаються судом доведеними. Крім того,на думку суду на позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину , в порядку ч.1 ст.8 ЦК України по аналогії закону - п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється,оскільки державним нотаріусом було видано свідоцтво,яким позивача протиправно було позбавлено належної їй частині житла. Виходячи з викладеного суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності. Суд задовольняє позов повністю визнає недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом [NUMBER] від 06.05.2009 року, виданого Андрушівською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] Миколаївни;визнає за позивачем право власності на 3/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] жилою площею 69,5 кв.м., загальною площею 97,1 кв.м., а також на 3/4 сараю літ. »Б», літньої кухні літ. »В», гаража літ.»Г», погребу та огорожі. Задовольняючи позов суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати в сумі 1280 грн. 00 коп. за сплату судового збору при подачі позову.

Outcome: approved