Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що 29 квітня 2017 року до неї звернулися відповідачі з проханням позичити у неї 5225 гривень. Вона погодилася, передала їм необхідну суму і на підтвердження своїх обов`язків вони написали розписку в якій обумовлена дата повернення боргу - 29 жовтня 2017 року. Однак по теперішній час борг так і не повернуто. Просить стягнути з відповідачів борг за договором позики в сумі 5225 гривень. В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги в яких просила стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1352,40 гривень та моральну шкоду в сумі 3000 гривень. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги в повному обсязі та не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відзиву від відповідачів до суду не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 29 квітня 2017 року між позивачкою [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується письмовою розпискою, згідно якого відповідачі отримали в борг від позивачки грошові кошти у розмірі 5225 гривень, які зобов`язалися повернути до 29 жовтня 2017 року. Однак, не зробили цього. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, в силу ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Крім того, згідно із частиною другоюстатті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. Повернути борг за договором позики від 29 квітня 2017 року [PERSON] , [PERSON] зобов`язалися до 29 жовтня 2017 року, але до теперішнього часу зобов`язання не виконали, оскільки суду відповідачами не надано доказів на підтвердження факту розрахунку з позивачкою, що крім того підтверджується наявністю оригіналу розписки у позивачки. Вирішуючи по суті заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що відповідачі, як боржники за грошовим зобов`язанням, не виконали свій обов`язок щодо повернення позивачці до 29 жовтня 2017 року грошових коштів у розмірі 5225 гривень. Відповідачі, згідно ч.1 ст.625 ЦК України, не звільняються від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов`язання та згідно ч.2 ст.625 ЦК України зобов`язані сплатити позивачці суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Суд погоджується з розрахунком, виконаним позивачкою, згідно якого збитки завдані інфляцією за період з травня 2017 року по травень 2020 року становлять 1352,40 гривень. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд прийшов наступного. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди » від 31.03.1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних і т.д.), які випробував позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно з пунктами 4, 5 вказаної постанови, під час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи дану позовну вимогу, суд, виходить з того, що відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом до збагачення позивача. Суд враховує, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] протягом тривалого часу не повертали борг, змусили позивачку витрачати свій час на отримання правової допомоги, що завдало їй незручності, додаткові витрати та непотрібні емоційні хвилювання, тому суд виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості приходить до висновку, що підлягає до стягнення з них на користь позивачки 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved