Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому вказує, що 11.02.2006 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації шлюбів Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис за № 38. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння. Шлюбні відносини остаточно припинились з грудня 2014 року, збереження шлюбу та примирення з відповідачем неможливе та суперечитиме інтересам позивачки. Спору про поділ майна, що є спільною власністю та про місце проживання дитини немає. Просить розірвати шлюб. В судове засідання позивачка не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. В судове засідання відповідач не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та в належній формі за зареєстрованим у встановленому порядку місцем його проживання, на адресу суду повернулися конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання», документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, від нього не надійшло повідомлення про розгляд справи у його відсутність, заперечень на позов не подано, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 11.02.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС № 060815 (а.с.5). Від шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖС № 037348 (а.с. 4). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. В силу ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. \~ Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved