Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивачка в особі представника Альберт О.В. 11.09.2021 року через засоби поштового зв`язку звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття та стягнення 4 600 грн. судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 вересня 2007 між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу позивачка та відповідач мають дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю і перебуває на її повному утриманні. Шлюб між сторонами розірвано 24 вересня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15837/15-ц. Відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати дитину, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання доньки, не цікавиться її життям та не проявляє щодо неї батьківської турботи і піклування. Відповідач працездатний, має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини. Ухвалою суду від 28.09.2021 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 18). В судове засідання позивачка та відповідач не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник позивача Альберт О.В. суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Станом на час розгляду справи та ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи убачається, що позивачка жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладала. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.09.2007 року. Від шлюбу позивачка та відповідач мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року по справі № 755/15837/15-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Нормою статті 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За правилами ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи розмір заявлених до стягнення аліментів позивачка посилається на те, що відповідач працездатний, має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, чи офіційно працевлаштований відповідач їй не відомо. При цьому, на підтвердження позовних вимог позивачем не надано будь-яких доказів та у відповідності до положень ст. 84 ЦПК України позивачка не зверталась до суду з клопотаннями про витребування доказів. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його малолітньої дитини, суд враховує наступне: дані про стан здоров`я дитини відсутні; матеріальне становище дитини має характеризуватись також розміром доходу самої позивачки враховуючи рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, однак будь-яких даних про це матеріали справи не містять; розмір фактичних щомісячних витрат на дитину у позовній заяві не вказано; матеріальне становище та стан здоров`я платника аліментів не визначений, натомість відповідач є особою працездатного віку, отже може працювати та заробляти кошти на утримання своєї доньки; наявність або відсутність у платника аліментів інших утриманців не підтверджена. Інших обставин, передбачених ст. 182 СК України для визначенням розміру аліментів судом не встановлено та стороною позивачки не доводилось. З урахуванням всіх встановлених обставин суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення з відповідача розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 1/3 до 1/4 частини від доходу, адже судом не встановлено доведених підстав для відступлення від рекомендованого законодавцем розміру аліментів на утримання однієї дитини у частці від доходу, що становить 1/4. При цьому, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно положень п. 3) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про стягнення аліментів судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. Тому у порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат між позивачкою та відповідачем судом не вирішується. У позовній заяві відповідно норми п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачка зазначила, що орієнтовна сума витрат на правову допомогу становить 4 500 грн. (а.с. 3). Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. За приписами ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у цивільній справі справа № 372/1010/16-ц. До позовної заяви додано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1137894 виданий на представництво інтересів позивачки адвокату Альберт О.В., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 001191 виданого Альберт О.В. , попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат (а.с. 8-10). Проте матеріали справи не містять укладеного між позивачкою та адвокатом договору про надання правничої допомоги, з якого суд мав би можливість встановити визначений цим договором розмір гонорару адвоката, також не надано акт виконаних робіт та платіжний документ на підтвердження здійснення позивачкою оплати правничої допомоги. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного правові підстави для задоволення вимог позивачки про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 600 грн. відсутні.

Outcome: partial