Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи Чернівецька міська рада Відділ ведення реєстру територіальної громади міста Чернівці, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позові посилається на те, що вона є матір`ю двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Батьком дітей є [PERSON] [INFO] . Зазначає, що її шлюбні відносини з відповідачем не склалися, вони разом не проживають, та вона сама утримає дітей. Вказує на те, що вона з дітьми зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Однак за вказаною адресою вони не проживають. Фактично вони проживають у будинку, який належить її матері за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вказане, вона хотіла перереєструвати дітей за місцем їхнього фактичного проживання, де її діти відвідують Довжоцький навчально-виховний комплекс. Однак, відповідач письмової згоди на зняття дітей з реєстрації не дає. Він починаючи з листопада-грудня 2018 року перебуває за кордоном. На її звернення до Відділу ведення реєстру територіальної громади м.Чернівці Чернівецької міської ради стосовно зняття з реєстрації її дітей її було відмовлено у проведення таких дій. Просить визнати малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . А також стягнути судові витрати з відповідача. В судове засідання позивачка не з`явилася, представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за їх відсутності та просили врахувати інтереси неповнолітніх дітей при ухвалені рішення. Згідно вимог статі 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була повідомлений належним чином про слухання справи, не повідомила суду про причини своєї неявки. Позивач не заперечував проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 23.12.2015 року, актовий запис № 3007, [PERSON] [INFO] , являється донькою сторін по справі. Батьками записані батько [PERSON] , мати [PERSON] . Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 26.01.2010 року, актовий запис № 162, [PERSON] [INFO] , являється сином сторін по справі. Батьками записані батько [PERSON] , мати [PERSON] . Судом встановлено, що згідно довідки від 06.08.2021 року із домової книги про склад сім`ї та реєстрації за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - головний винаймач, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. Судом встановлено, що згідно акту про проживання особи без реєстрації від 04.08.2021 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані за адресою [ADDRESS] , зі слів власника будинку за адресою [ADDRESS] , проживають без реєстрації починаючи з 2017 року. Судом встановлено, що згідно довідки № 6 від 02.08.2021 року [PERSON] 2010 року народження навчається в 6 класі Довжоцького навчально-виховного комплексу. Судом встановлено, що згідно довідки № 7 від 02.08.2021 року [PERSON] 2015 року народження вихованка Довжоцького навчально-виховного комплексу (дошкільного підрозділу). Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сил про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.150 ЖК України власник житла має право користуватися ним на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved