Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] у березні 2015 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Посилалась на те, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 07 грудня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №1872. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: 11 лютого 2003 року [PERSON] та 10 грудня 2007 року [PERSON]. Разом з тим, спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя та несумісність характерів, внаслідок чого між ними часто виникали непорозуміння та суперечки, які в свою чергу, негативно впливали на неї та на їх спільних дітей. Більше трьох років вони не підтримують фактичних шлюбних відносин та проживають окремо. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. На даний час їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер. Після фактичного припинення сімейних відносин малолітні діти проживають разом з нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач жодним чином не допомагає. Відповідач [PERSON] офіційно не працює, але має нерегулярний дохід. На утриманні у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Стан здоровя його задовільний. Просила позов задовольнити: розірвати шлюб з відповідачем та стягувати з нього на її користь на утримання дітей аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 643 грн. щомісяця на кожну дитину. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені у ньому обставини. Просила задовольнити його в повному обсязі. Додатково пояснила, що вже більше трьох років, з того часу як відповідач не проживає разом з ними, він навіть не цікавиться долею сім'ї, не допомагає матеріально чи в будь-який інший спосіб. Де на даний час він знаходиться їй не відомо, так як на дзвінки він не відповідає. Заперечувала щодо ухвалення по справі заочного рішення. Справа слухалась у відсутність відповідача [PERSON], який в судове засідання не зявився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час і місце розгляду справи через засоби масової інформації. Причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно вимог ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивачка заперечувала щодо ухвалення по справі заочного рішення, суд вважає, що справу слід розглянути в загальному порядку із винесенням по справі рішення. Суд, заслухавши пояснення позивачки та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 07 грудня 2002 року, про що зроблено актовий запис за №1872 (а.с.5). Від шлюбу у них народилося двоє дітей: 11 лютого 2003 року [PERSON] та 10 грудня 2007 року [PERSON] (а.с.6). Спільне життя сторін не склалось через різні погляди на життя та несумісність характерів, внаслідок чого між ними часто виникали непорозуміння та суперечки. Більше трьох років вони не підтримують фактичних шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та проживають окремо. Відповідно до вимог ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім′я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. За таких обставин, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] необхідно розірвати. Одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що після фактичного припинення подружніх стосунків, малолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матірю [PERSON] та знаходяться на її утриманні. У свою чергу, відповідач жодним чином дітям не допомагає (а.с.4). Згідно вимог ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивачка [PERSON] з 16 лютого 2015 року по даний час працює у приватного підприємця [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів. ЇЇ заробітна плата за лютий - березень 2015 року, становить 1 827 грн. (а.с.32). Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки на утримання дітей підлягають стягненню аліменти. Як передбачено нормами ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При призначенні аліментів суд враховує те, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Причому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач на даний час офіційно не працює, але має нерегулярний дохід. На утриманні у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, становить 1286 гривень. Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, підтверджені дослідженими судом доказами, а також з урахуванням стану здоровя та матеріального становища сторін і їх малолітніх дітей, суд вважає, що на підставі ст.184 СК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітніх дітей аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 643 грн. щомісячно на кожну дитину. Крім того, відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved