Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку №55 по вул. Байдукова м. Лисичанська Луганської обл.. Відповідачі зареєстровані та мешкають у вказаному будинку, [PERSON] є її колишнім чоловіком, [PERSON] його батько. Просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні вищезазначеним будинком, шляхом зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання та їх виселення. Позов мотивувала тим, що проживання та реєстрація відповідачів порушують її право власності на користування і розпорядження належним їй майном. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, усно та письмово пояснив, що 18.08.2009 р. між ним та позивачкою був укладений шлюб та в травні 2012 р. він разом з батьком на законних підставах, як члени сімї, стали проживати у будинку позивачки. 24.05.2012 р. він та його батько, за згодою позивачки, були зареєстровані в зазначеному будинку і відповідно до ст. 64 та ст. 156 ЖК України, набули законного права користування ним. 10.03.2015 р. шлюб між ним та позивачкою було розірвано. Проживаючи в будинку позивачки відповідачі зробили ремонт, правил співжиття вони не порушують та не створюють жодних умов неможливості спільного проживання. Він є інвалідом 3-ї групи загального захворювання, за висновком лікарів потребує постійного лікарського нагляду за місцем проживання де проходив стаціонарне лікування. Іншого місця проживання, щоб перебувати під лікарським наглядом у них не має. Частиною 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позволяє їх права користування займаним приміщенням. Жодних перешкод в користуванні чи розпорядженні будинком позивачки ні він ні його батько не чинять. У позивачки не має жодних підстав передбачених ст. 116 ЖК України, щодо виселення їх з будинку, без надання іншого жилого приміщення. Посилання позивачки на ст. 405 ЦК України, щодо позбавлення його та батька правом користування будинком є безпідставним, оскільки вони на законних підставах набули права користування житловим будинком і не втратили його. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. У судовому засіданні досліджені докази: копія висновку; копія листа від 11.04.2016 р.; копія свідоцтва про розірвання шлюбу; копія Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб; копія довідки про склад сімї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб; копія свідоцтва про право на спадщину за законом; копія довідки ЛКП «БТІ»; письмові заперечення проти позову; копія рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.06.2012 р.; копія характеристики; копія довідки голови вуличного комітету; копія висновку лікарської комісії медичного закладу; копія довідки МСЕК; копія індивідуальної програми реабілітації інваліда; копія Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши докази у справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником будинку №55 по вул. Байдукова м. Лисичанська Луганської обл. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.12.1988 р. в розмірі 1/8 частини та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.07.2009 р. у реєстрі №3-1504 у розмірі 7/8 частини, виданих Лисичанською нотаріальною конторою (а.с.9, 11, 12). 24 травня 2012 р. відповідачі як члени сімї позивачки вселилися та були зареєстровані за місцем проживання у належному позивачці будинку (а.с.10). Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 14 травня 2014 р. відповідач [PERSON] був визнаний недієздатним, його опікуном призначена його дружина [PERSON] (а.с.23). 10 березня 2015 р., позивачка та відповідач [PERSON] розірвали шлюб (а.с.8), у звязку з чим сімейні відносини між сторонами були припинені. Відповідно до ст.319 ч.1, 2, ст.383 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник житлового будинку… має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб… З аналізу вказаних норм вбачається, що при вселенні будь-яких осіб в будинок його власник на свій розсуд реалізовує наявні у нього повноваження власника майна у вигляді жилого будинку для задоволення особистих потреб, потреб членів своєї сімї або інших осіб. При цьому суд вважає, що диференціація осіб, яким власник надає право користування належним йому майном означає і диференціацію підстав для такого користування. Зокрема, для членів сімї такими першочерговими підставами є укладення шлюбу, наявність кровних (чи за законом всиновлення тощо) родинних відносин, ведення спільного господарства, спільного побуту і т.д. відповідно до ст.3 СК України. Підставою надання права користування іншим особам є договір найму, оренди, сервітут. На думку суду зникнення підстави для вселення і користування будинком за відсутності у власника відповідної волі та/чи згоди припиняє право користування особи належним власнику будинком, що надає власнику право на звернення до суду з позовом про захист права власності на підставі ст.391 ЦК України. При цьому, як зазначено у рішенні ВССУ від 23 грудня 2015 р. «…обов'язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. В даному випадку на відповідачів покладається обов'язок по доведенню факту правомірності їх проживання у будинковолодінні…» (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54594749). Відповідачами доказів правомірності їх проживання суду не надано договір оренди, найму, сервітуту. Суд не приймає посилання відповідача [PERSON] на ст.156 ч.4 ЖК УРСР, згідно з якою припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У свою чергу, згідно ст.162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. /Однак, відповідно до ст.41 ч.1, ч.4 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. На підставі ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, суд доходить до висновку, що втрата родинних стосунків із власником майна не тягне за собою втрати права користування житлом тільки за умови продовження користування житлом такими особами на підставі договірних відносин з власником або безоплатно або відповідно до ст.162 ЖК УРСР, а оскільки ст.156 ч.4 ЖК УРСР в чинній редакції була прийнята ще 06.05.1993 р., і на підставі інших нормативних актів, які регулюють сходні правовідносини (оренда тощо). Тобто зникнення такої підстави для вселення і користування житлом як родинні стосунки саме по собі не тягне втрату права користування житлом тільки за умови виникнення іншої підстави для користування. Відсутність між власником та колишнім членом його сімї таких відносин тягне за собою відсутність права користування житлом. Суд вважає неможливим інше трактування ст.156 ч.4 ЖК УРСР, бо за умови ухилення чи прямої відмови від укладання будь-якого договору (найму, оренди тощо) право користування колишніх членів сімї власника стає абсолютним і привілейованим навіть відносно права власника; не залежить від його волі власника щодо користування і розпорядження своїм майном; тягне за собою інші погіршення становища власника необхідність оплати комунальних та інших послуг за утримання майна, яким безпідставно користуються інші особи, отримання компенсації своїх витрат від таких осіб виключно шляхом звернення до суду з позовами про стягнення безпідставно збереженого майна (грошових коштів) тощо. Як вказано у позові та підтверджено у судовому засіданні представником позивачки, вона не збирається укладати з відповідачами договір найму житла, бо будинок потрібен їй для власного проживання. За таких обставин позовні вимоги про виселення відповідачів підлягають задоволенню, бо право користування належним позивачці будинком у них відсутнє. Підлягають задоволенню і вимоги про зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання, бо згідно ст.7 ч.1 абз.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з такої реєстрації є рішення про виселення. Суд не приймає і інші заперечення відповідача [PERSON] проти позову. Матеріальні витрати на ремонт будинку позивачки не дають права користування ним, але можуть бути предметом позову про відшкодування таких витрат. Не відповідає дійсності посилання на відсутність іншого місця проживання відповідачів, бо згідно згаданого рішення Козятинського міськрайонного суду місцем проживання відповідача [PERSON] було визначене місце проживання його опікуна м. Козятин, провулок Тихий, буд.2, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав відповідач [PERSON] є власником буд.6 у тому ж провулку. Право власності відповідача на цей будинок іпотекою або іншими заборонами не обтяжене. Враховуючи, що Президент України та її Премєр-міністр є вихідцями з Вінницької області суд критично ставиться і до посилань на неможливість отримання кваліфікованої медичної допомоги за межами м. Лисичанська. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 551,2 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню користь позивачки з відповідача [PERSON], бо [PERSON] від сплати судового збору звільнений ст.5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід 2-ї групи (а.с.27). На підставі викладеного,

Outcome: approved