Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 30.11.2016 року із зазначеним позовом. Відповідно до уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.12.2015 року, стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання доньки в розмірі ? частки від загальної суми витрат, а саме у розмірі 5332,21 грн. та стягнути витрати на адвокатські послуги в розмірі 1000 гривень. Мотивує вимоги тим, що 10.03.2015 року шлюб з відповідачем розірваний за рішенням суду. Від шлюбу мають дочку [PERSON],[INFO], яка залишилась проживати з матір'ю, відповідач проживає окремо та не бере участі в утриманні дитини. Стягнення додаткових витрат обґрунтовує тим, що донька відвідує заняття з настільного тенісу, приймає участь у змаганнях за межами міста, а також вона понесла витрати на лікування дитини, загальна суми витрат склала 10664, 42 гривень тому просить стягнути половину понесених витрат. Позивачка в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач про причину не явки не повідомив, про час та місце судового засідання був сповіщений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, та яка проживає з матір'ю. Таким чином, на утриманні позивачки знаходиться донька, а батько повинен приймати участь у матеріальному забезпеченні дитини, яка такої допомоги потребує. В силу статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються ч.3 ст.181 СК України згідно якої встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, з усіх видів доходів батька дітей відповідно п.1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженим Постановою КМУ від 26 лютого 1993 р. N 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Відповідно до роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) ії матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Враховуючи аліментний обов'язок батька дитини, відсутності даних щодо наявності у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, що дитина проживає з позивачкою, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь матері дитини на її утримання щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду та до повноліття дитини. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів з 04.12.2015 року, суд зауважує наступне. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Підстав для стягнення аліментів за минулий час суд не знаходить, оскільки, як пояснила позивачка, вона раніше зверталась з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів, однак за її заявою позов було залишено без розгляду, тобто суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. З приводу вимог позивачки про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки від загальної суми витрат, а саме у розмірі 5332,21 грн., суд дійшов висновку, що вони задоволенню не підлягають, в зв'язку з тим, що зазначені додаткові витрати документально не підтвердженні, суду не надано доказів на підтвердження хвороби дитина та витрат на її лікування. Крім того, на думку суду, заняття спортом, а саме відвідування занять з настільного тенісу в КПНЗ «КДЮСШ №17» не є додатковими витратами, особливими чи винятковими обставинами, в розумінні ст. 185 СК України. При цьому суд бере до уваги, що з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку. Що стосується позовних вимог позивачки в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн., то дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно із ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. В судові засідання представник позивачки жодного разу не з'явився, клопотань про допуск його до участі в розгляді справи саме як особи, яка надає правову допомогу, не заявляв. Суд критично ставиться до наданої позивачкою на підтвердження витрат на правову допомогу квитанції до прибуткового касового ордеру від 28.03.2017 року, оскільки в ній не зазначено прізвище фахівця у галузі права. Крім того, представник позивачки не надав доказів того, що він є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Положеннями ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України). Відповідно ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць з дати звернення позивачки до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial