Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 23.03.1998 р. працювала на Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, з 29.02.2008 р. переведена на посаду комірника матеріально-технічного складу вказаного підприємства. 02.06.2016 р. вона під час обідньої перерви (з 12.30 до 13.30) прийшла у відділ матеріально-технічного забезпечення привітати їх працівника з днем народження. Всього у кабінеті було семеро чоловік. О 12 год. 50 хв. у кабінет постукали, вона відчинила двері, після чого туди зайшли помічник генерального директора відповідача з питань безпеки [PERSON], юрисконсульт [PERSON] та начальник сторожової охорони [PERSON]. При цьому [PERSON], нічого не пояснюючи, почав знімати позивачку і всіх присутніх на свій особистий телефон. Виявилось, що ні дозволу на зйомку, ні розпорядження щодо створення такої комісії зі сторони адміністрації відповідача не було. Біля 14 год. секретар з приймальної передала їй усну вказівку надати пояснення щодо вживання нею алкогольних напоїв на робочому місці, о 15 год. вона надала пояснюючу записку, де вказала, що алкогольних напоїв під час перебування на роботі ні 02.06.2016 р., ні в інші робочі дні тижня не вживала, оскільки проходить курс лікування. О 16 год. 50 хв. її разом з іншими працівниками запросили у приймальню, де їм вручили накази про звільнення з роботи з 02.06.2016 р. на підставі п.7 ст.40 КЗпП України для ознайомлення під розписку. Наказ вона прочитала, однак, не підписала, оскільки він не був зареєстрований (без дати і номера), а акт про перебування на роботі у нетверезому стані був сфальсифікований. Зразу після цього вона разом з іншими працівниками звернулася до Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру, де пройшла медичний огляд на стан сп'яніння і отримала довідку лікаря про відсутність у неї алкогольного сп'яніння. Прибувши на роботу наступного дня, позивачка пред'явила вказану довідку в.о. генерального директора, на що отримала відповідь, що та своїх рішень не змінює. У подальшому адміністрація відповідача вдалася до переписування акту про перебування на роботі в нетверезому стані і наказів про звільнення, оскільки первинний акт було складено щодо 7 працівників, а звільнено вибірково лише 5. Вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразились у її незаконному звільненні з роботи, їй спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї; безпідставним наклепом на неї за те, чого не робила, втратою роботи. Крім того, обґрунтовуючи незаконність звільнення позивачки з роботи, в судовому засіданні її представник посилалася на порушення відповідачем процедури звільнення позивача з посади на підставі пункту 7 ст. 40 КЗпП України, зокрема, на факт не отримання попередньої згоди на звільнення Позивача від профспілкового комітету. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що наказ про звільнення в.о. генерального директора [PERSON] № 02-03/43 від 02.06.2016 р., згідно якого позивачка звільнена з роботи на підставі п.7 ст.40 КЗпП України, є законним. Причиною звільнення позивачки з роботи було розпивання нею спиртних напоїв та перебування у нетверезому стані на робочому місці 02.06.2016 р. Даний факт зафіксований о 12 год. 50 хв. 02.06.2016 р. комісією, що була створена за усною вказівкою керівника, та підтверджується актом про перебування на роботі у нетверезому стані та матеріалами відеозйомки. Комісія запропонувала присутнім у кабінеті відділу матеріально-технічного забезпечення працівникам поїхати у медичний заклад для проходження обстеження на стан сп'яніння, однак, всі присутні там відмовились, зокрема, і позивачка, що також було зафіксовано відповідним актом. Надана позивачкою довідка з Івано-Франківського наркологічного диспансеру, згідно якої вона оглянута лікарем-наркологом о 18.15 год. 02.06.2016 р., не може слугувати підтвердженням того, що позивачка не перебувала у стані алкогольного сп'яніння, оскільки з моменту виявлення у неї алкогольного сп'яніння до моменту освідчення пройшло близько 6 год., протягом яких алкоголь міг бути виведений з організму. Просила у позові відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є колишніми працівниками Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості та колишніми колегами по роботі позивачки, а також особами, яких одночасно із позивачкою було звільнено 02 червня 2016 року за появу на роботі в нетверезому стані, пояснили суду, що 02 червня 2016 року у їх колеги по роботі [PERSON] було день народження і в обідню перерву в кабінеті відділу матеріально-технічного забезпечення вказані особи (свідки), а також ще двоє працівників святкували дану подію. Всі свідки повідомили суду про те, що під час вказаного святкування жоден з них не вживав спиртних напоїв, так як частина осіб є водіями та приїхали на роботу автомобілями (були за кермом), а інші особи не вживали алкоголю у зв'язку зі станом здоров'я. Крім того, кожен з вказаних свідків пояснив суду, що позивачка [PERSON] взагалі практично не вживає алкоголю, оскільки вона є алергетиком та у цей перід пори року постійно проходить курс лікування. Свідки підтвердили також і той факт, що за окремим столиком в кабінеті дійсно знаходилися дві пляшки закоркованого спиртного, які було подаровано імениннику в якості подарунка на день народження, а також стояла розкоркована пляшка горілки, яка вже протягом тривалого часу знаходиться в кабінеті і призначена для протирання рук та техніки в кабінеті. Свідки також вказали суду про те, що під час перебування в кабінеті членів комісії вони пропонували членам комісії пройти медичне обстеження з метою фіксації відсутності в організмі алкоголю, однак їм в цьому було відмовлено. За усною ухвалою суду в протокольній її частині, без заперечень з боку представника відповідача та свідків [PERSON] і [PERSON], до матеріалів справи були долучені копії рішень Івано-Франківського міського суду та Тисменицького районного суду, що прийняті по аналогічних спорах. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який працює помічником генерального директора підприємства та є особою, яка була членом створеної комісії та фіксувала прихід комісії і працівників на телефон, за висновками та актами якої звільнено [PERSON], підтвердив суду викладені в акті про перебування на роботі в нетверезому стані обставини та, зокрема, підтвердив факт перебування [PERSON] в нетверезому стані на робочому місці, висновок чого він зробив, виходячи з червоного кольору обличчя позивачки, а також із запаху алкоголю в кабінеті, де усі перебували. Щодо причин складання 02 червня 2016 року двох однакових за змістом, однак різних за кількістю зафіксованих в акті осіб, актів про перебування на роботі у нетверезому стані свідок [PERSON] пояснив суду, що другий акт (щодо п'яти осіб) переписувався за вказівкою генерального директора. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до переконання про часткове задоволенння позову виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивачка [PERSON] з 23.03.1998року працювала у відповідача - на Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, з 29.02.2008 р. переведена на посаду комірника матеріально-технічного складу. Згідно наказу відповідача від 02.06.2016 р. № 02-03/43 позивачка з 02.06.2016 р. звільнена з роботи з займаної посади на підставі п.7 ст.40 КЗпП України (а.с.7). Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1статті 5-1 Кодексу законів про працю України). Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Пунктом 7 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Як зазначено в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст. 27 ЦПК), яким суд має дати відповідну оцінку. В той же час, суд звертає увагу на те, що звільнення за появу на роботі в нетверезому стані є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Так, відповідно до частини 1 статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Статтею 149 Кодексу законів про працю України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень. Згідно з частиною 1 статті 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 3 ст. 149 Кодексу законів про працю України). Крім того, відповідно до ч.1 ст.43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до пункту 22 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника». Так, як встановлено судом, 02 червня 2016 року комісією у складі помічника генерального директора з питань безпеки [PERSON], начальника сторожової охорони [PERSON], юрисконсульта відділу правового забезпечення [PERSON] було складено Акт про перебування на роботі в нетверезому стані (а.с. 8), за змістом якого о 12 годині 50 хвилин 02 червня 2016 року начальник відділу кадрового забезпечення [PERSON], інженер по кадрах 2 категорії [PERSON], начальник відділу матеріально-технічного постачання [PERSON], економіст 1 категорії [PERSON], комірник матеріально-технічного складу [PERSON], головний спеціаліст ЗЕД і ПВ [PERSON], економіст 1 категорії [PERSON] розпивали спиртні напої та перебували на робочому місці у нетверезому стані в кабінеті відділу матеріально-технічного постачання Івано-Франківського ОДОСП. Даний факт представниками комісії зафіксовано відеозйомкою. Вищевказаний акт підписано членами комісії [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься аналогічний за змістом та датований тією ж датою Акт про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року, в якому зафіксовано аналогічний факт перебування в нетверезому стані, однак не семи працівників (як в попередньому акті), а лише п'яти працівників: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказаний акт також підписано членами комісії [PERSON], [PERSON], [PERSON] Обґрунтованих пояснень з посиланням на норми чинного законодавства щодо причин складання однією і тією ж датою двох аналогічних за змістом, однак різних за кількістю зафіксованих в акті осіб, актів про перебування на роботі в нетверезому стані представником відповідача, а також свідком [PERSON] суду надано не було. Суд звертає увагу на те, що вищевказані акти про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року (в двох їх неоднакових за змістом екземплярах), підписано лише членами комісії, однак не підписано особами, щодо яких складено ці акти. Крім того, в разі відмови зафіксованих в актах осіб від підписання цих актів, членами комісії не складено та не підписано відповідних актів про відмову від підписання актів про перебування на роботі в нетверезому стані та акту про відмову від проходження обстеження на стан сп'яніння. В судовому засіданні представником відповідача надано суду копію відео диску для огляду в суді, який на думку відповідача містить запис про те, що позивачка розпивала спиртні напої та перебувала на робочому місці у нетверезому стані. Однак суд клопотання представника відповідача про перегляд відеозапису відхилив, повернувши диск представнику, в силу вимог ст.58 ЦПК України щодо належності отриманих сторонами доказів. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК України). Належним доказом появи особи на роботі в нетверезому стані можуть бути відповідні медичні висновки, а також інші докази, які повинні відповідати передбаченим статтями 58 та 59 Цивільного процесуального кодексу України правилам належності та допустимості. Враховуючи в сукупності встановлені в ході розгляду даної цивільної справи обставини, зокрема, факт подвійного складання членами комісії 02 червня 2016 року акту про перебування на роботі в нетверезому стані від 02 червня 2016 року, не підписання даного акту особами, щодо яких його складено, та відсутність акту про відмову від такого підпису, відсутність акту про відмову від підпису акту про відмову від проходження обстеження на стан сп'яніння, Суд критично сприймає дані докази та вважає, що вони не відповідають закріпленим процесуальним законом правилам належності та допустимості. Крім того, відповідач не надав суду належного підтвердження повноважень членів комісії, які підписали вказаний акт, та їх компетентності щодо встановленого актом факту перебування позивачки у нетверезому стані. Суд вважає голослівним посилання відповідача на те, що позивачка проігнорувала пропозицію комісії поїхати у медичний заклад для проходження обстеження на стан сп'яніння, відмовившись від проходження медичного обстеження, що було зафіксовано відповідним актом комісії, з огляду на те, що такого акту про відмову від медичного обстеження відповідач суду не надав, вказана обставина спростована показаннями у судовому засіданні свідків зі сторони позивача, які підтвердили, що позивачка під час обідньої перерви 02.06.2016 р. на святкуванні дня народження [PERSON] не вживала алкогольних напоїв, оскільки мала алергію та проходила у той період лікування. Крім того, навіть наявність на столику в кабінеті розкоркованої пляшки спиртного (що підтвердили всі свідки) сам по собі не може вважатися доказом того, що саме [PERSON] вживала алкоголь з даної пляшки та перебувала в нетверезому стані в кабінеті на робочому місці. Жодних інших належних доказів перебування позивачки 02 червня 2016 року на робочому місці в нетверезому стані представником відповідача [PERSON] не надано. Факт відсутності у позивачки алкогольного сп'яніння станом на 18.15 год. 02.06.2016 р. підтверджується довідкою Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру № 23 від 02.06.2016 р. (а.с.12). При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що до моменту освідчення пройшло близько 6 год., протягом яких алкоголь міг бути виведений з організму позивачки, оскільки відповідач не довів факту вживання позивачкою алкоголю під час обідньої перерви 02.06.2016 р. А наведена у запереченні на позовну заяву таблиця виведенння алкоголю з організму не є нормативно-правовим актом, не має характеру експертного дослідження стосовно [PERSON], а є виключно довідковою інформацією, яка використовується в роботі осіб відповідних професій. При цьому, посилання представника відповідача на вказану таблицю по відношенню до позивачки має характер виключно припушень, що суперечить вимогам чинного процесуального закону в контексті правил доказування. З урахуванням викладеного, враховуючи те, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту перебування позивачки на роботі у нетверезому стані, що відповідно до п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки з роботи та обґрунтованість заявленої нею вимоги про поновлення на роботі. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. [PERSON] також встановлено порушення відповідачем при звільненні позивачки вимог ч. 1 ст. 43 Кодексу законів про працю України щодо отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації, оскільки, як підтверджується матеріалами справи та показами свідків з обох сторін, таку згоду профспілки на звільнення [PERSON] з роботи було надано лише 13 червня 2016 року після її звільнення. Друга позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки №23 від 07.06.2016р. (а.с.10) суд визначає середньоденну зарплату позивачки, яка становить 122 грн. 71 коп. Кількість днів вимушеного прогулу [PERSON] становить 130 днів (період з 02 червня 2016 року по 10 жовтня 2016 року). Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачки становить 15 952,30 грн. (130 днів вимушеного прогулу х 122,71 грн. середньоденної заробітної плати = 15 952,30 грн.). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сума заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 15 952,30 грн. Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно частини 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Абзацом 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Встановлено, що неправомірними діями відповідача, які виразились у незаконному звільненні позивачки з роботи, останній спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності і справедливості, враховує характер неправомірних дій відповідача, глибину душевних страждань позивачки та частково погоджується із заявленим позивачкою розміром відшкодування моральної шкоди. З відповідача слід стягнути у користь позивачки 800 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1653,60 грн. (по 551,20 грн. за кожну з трьох заявлених вимог). Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.7, 232, 235, 237-1 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), пунктів 15, 22, 25 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved