Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 24.05.2009 року померла [PERSON], після смерті якої Пятою [PERSON] державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №403/2009. За заповітом від 05.02.2005 року [PERSON] після своєї смерті все належне їй майно заповідала відповідачу. Інші спадкоємці відмовились від спадщини. Серед спадкового майна знаходилось і домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро. Речове право на вказане домоволодіння [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстровано не було, але приналежність їй домоволодіння підтверджується актами від 10.12.1993 року та 29.08.1997 року, а також технічним паспортом на домоволодіння, складеним 29.08.1997 року. 21.07.2010 року між позивачкою та відповідачем було укладено попередній договір про укладення 21.01.2011 року основного договору купівлі-продажу вказаного домоволодіння. Свої зобовязання за попереднім договором вона виконала, сплативши відповідачу вартість домоволодіння в сумі 110600 грн., про що відповідач написав 30.08.2010 року відповідну заяву, яка була нотаріально посвідчена. Домоволодіння відповідачем було передано позивачці з дня укладення попереднього договору та по теперішній час вони ним користується. Від укладання основного договору купівлі-продажу відповідач ухиляється без пояснення причин, що перешкоджає їй в реалізації своїх прав на володіння та розпорядження домоволодінням. З урахуванням зазначеного, посилаючись на те, що [PERSON] у відповідності до діючого на той час законодавства набула право власності на домоволодіння, відповідач як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину та має спадкові права на нього, а починаючи з дня укладення попереднього договору 21.07.2010 року вона користується спірним домоволодінням та земельною ділянкою на якій воно розташоване, позивачка просила суд встановити факт належності домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро [PERSON] станом на 24.05.2009 року, на день її смерті; встановити факт прийняття спадщини за заповітом, у т.ч. спірного домоволодіння, відповідачем [PERSON]; визнати за нею (позивачкою) право власності на домоволодіння. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі. Відповідач на неодноразові виклики до суду не зявився, в наданій заяві просив розглянути справу за його відсутності, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року №10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (Постанова від 13.06.2012 року №6-54цс12). Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Мініст-рів України від 05.08.1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень ЦК України та нормативних актів вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011 року, №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012 року, №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва. Як встановлено судом домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро було збудоване [PERSON] власними силами та за власні кошти в 1955 році та остання проживала та була користувачем вказаного домоволодіння, що підтверджується відповідними актами [PERSON] бюро технічної інвентаризації від 10.12.1993 року та від 29.08.1997 року. 29.08.1997 року [PERSON] [PERSON] бюро технічної інвентаризації було видано технічний паспорт на вказане домоволодіння. З урахуванням зазначених вище обставин та положень законодавства, суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] відповідно до діючого на той час законодавства, набула право власності на домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро. За життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 05.02.2005 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 145, за яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, права та обовязки [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ №286085, виданого 27.05.2009 року Відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції, [PERSON]М померла 24.05.2009 року. Після смерті останньої Пятою [PERSON] державної нотаріальною конторою за місцем відкриття спадщини було заведено спадкову справу №403/2009. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу). Відповідно до ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Згідно положень ч.1 ст.ст.1269,1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON], як спадкоємець за заповітом, після смерті [PERSON], 22.09.2009 року, тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці [PERSON] [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідченими заявами підтвердили свою відмову від спадщини після померлої. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], як спадкоємець за заповітом, що своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, з 24.05.2009 року набув право на спадщину після померлої [PERSON], до складу якої увійшли і майнові права на домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро, набуте [PERSON] за життя у власність в передбаченому законом порядку. Також з матеріалів справи вбачається, що 21.07.2010 року між позивачкою [PERSON]В, та відповідачем [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено попередній договір, згідно якого сторони зобовязались не пізніше 21.01.2011 року на умовах встановлених цим договором, укласти основний договір купівлі-продажу домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро. В п.2 цього договору сторони визначили ціну продажу домоволодіння в розмірі 110600 грн. та підтвердили, вказана сума готівкою була сплачена в повному обсязі позивачкою відповідачу до укладення основного договору. Як зазначила позивачка кошти в розмірі 110600 грн. були нею сплачені відповідачу в повному обсязі, а останнім в свою чергу з моменту укладення попереднього договору передано їй домоволодіння, яким вона користується по теперішній час. Від укладення основного договору відповідач ухиляється. Згідно поданої до суду заяви відповідач проти вказаних вище обставин не заперечував, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 662 ЦК України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.691 та ч.ч.1.2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття за повною ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Як встановлено судом основний договір купівлі-продажу домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро між сторонами укладено не було. Проте, з укладенням попереднього договору останніми було фактично виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: позивачкою в повному обсязі сплачено відповідачу визначену вартість відчужуваного домоволодіння, а останнім в свою чергу передано позивачці документи, що підтверджують фактичне набуття ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом та передано майно, яким позивачка користується з моменту укладення попереднього договору та по теперішній час. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]В, про визнання за нею права власності на спірне домоволодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В звязку з цим, за позивачкою слід визнати право власності на домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро, яке згідно технічного паспорту, виготовленого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] обласної ради станом на 12.12.2012 року, складається з: житлового будинку літ.А-1, що складається з приміщень: тамбур площею 2,5 кв.м, кухні площею 6,8 кв.м, житлової площею 13,1 кв.м, житлової площею 11 кв.м, ванної площею 4,1 кв.м, коридору площею 2,2 кв.м; а також літ.Б сарай, літ.б тамбур, літ.В літня кухня, літ.в літня кухня, літ.в1 літня кухня, літ.в2 літня кухня, літ.Г убиральня, літ.Д сарай, літ.Е навіс, літ.1-7, І споруди. В частині заявлених позивачкою вимог про встановлення факту належності домоволодіння №21 по вул.Надярній в м.Дніпро [PERSON] станом на 24.05.2009 року, на день її смерті; а також встановлення факту прийняття спадщини за заповітом, у т.ч. спірного домоволодіння, відповідачем [PERSON], в задоволенні позову слід відмовити, оскільки в звязку з вирішенням спору про право на підставі вказаних фактів, останні окремому встановленню в судовому порядку не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 1106 грн.

Outcome: partial