Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та виділення частки майна в натурі із спільного майна, третя особа Маріупольська міська рада. Вточнивши заявлені позовні вимоги, в обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалася на те, що вона є власницею 1/2 частини майна, яке складається збудинку [ADDRESS] . Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу від 24 вересня 1986 року, який було посвідчено та завірено державним нотаріусом Другої жданівської державної нотаріальної контори. Згідно реєстраційного напису вказаний договір було зареєстровано в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації за № 10609.Майно, яке вона придбала складається з 1/2 частини житлового будинку (літ. А), жилою площею - 26,5 м2; сіні а-І, сарай Б, В, льох літ.В/п, літня кухня Ж, 1/2ч. вбиральні Г, огорожі, замощення.Після придбання нею частини житлового будинку, інша 1/2 частина вже неодноразово продавалася та покупалася, на теперішній час вона належить [PERSON] , який проживає за межами м.Маріуполя. Даний будинок фактично розподілений між співвласниками на два окремі домоволодіння з окремими входами, та різними комунікаціями. Рішення з призначення будівельно-технічної експертизи щодо виділу в натурі житлового будинку непотрібне, оскільки між нею та співвласником вже було досягнуто домовленості, щодо поділу спільного часткового майна. Дані варіанти поділу не порушують права відповідача та відповідають вимогам чинного законодавства.Маючи у спільній частковій власності житловий будинок вона звернулася до Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради з заявою про надання нової поштової адреси після чого згідно рішення № 97 від 24.07.2019 року існуючі об`єкти нерухомості: житловий будинок (1/2 частки) по [ADDRESS] , який належить їй, визначають за адресою [ADDRESS] . Вона вимушена звернутися до суду і просить суд припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] , виділивши частину вказаного житлового будинку (літ. а-1) в натурі зі спільної власності, визначивши право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] за нею. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області суду від 15.04.2020р. по вказаній справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 17.08.2020р. позивачка надала до суду уточнену позовну заяву. 30.07.2020р. ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» на запит суду надала інвентарну та правову справи на спірний будинок. Ухвалою суду від 02.12.2020р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивачки Афоніна В.С., яка діє на підставі довіреності, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала, позов просила задовольнити, проти постановлення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, до суду не з`явився, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої\~статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Маріупольської міської ради Карацюба В.Л., який діє на підставі довіреності, до суду надав заяву про розгляд справи без його присутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню\~\~виходячи з наступного.\~\~\~\~\~\~ Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1\~ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. ст.\~364,\~367 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог\~ст. 183 ЦК України. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом. Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1\~ст. 183 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2\~ст. 183 ЦК України). Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.\~183,\~358,\~364,\~379,\~380,\~382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Тому визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку\~статті 364 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється і при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу. Згідно роз`яснень, наданих судам у п.п. 6, 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 1986 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої жданівської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації за №10609, [PERSON] належить 1/2 частка будинку [ADDRESS] (а.с. 7-8). Згідно з рішенням Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 97 від 24.07.2019 року,житловий будинок (1/2 частки) по [ADDRESS] , який належить [PERSON] , визначають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 50007578 від 04.12.2019р. [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (а.с. 17). З правової та інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] вбачається, що Ѕ частина будинку [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 1986 року, а інша Ѕ частина будинку [ADDRESS] належить на праві власності[PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2010р. Аналізуючи в сукупності встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням того, що частки домоволодіння є домоволодіннями з різними входами та комунікаціями, домоволодінню позивачки присвоєно окрему адресу, суд прийшов до висновку, що припинення права спільної сумісної власності, виділення частини житлового будинку в натурі та визнання права приватної власності позивачки на житловий будинок [ADDRESS] , не суперечить закону, не порушує права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, та що позовні вимоги [PERSON] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved