Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~у якому\~просила визнати\~останнього батьком [PERSON] , який народився [INFO] та [PERSON] , яка народилася [INFO] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] ,\~який народився\~ [INFO] та\~ [PERSON] ,\~яка народилася\~ [INFO] в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. В обґрунтування позову вказала, що перебувала з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 2004 по 2012 рік. За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу народила двох дітей сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач відмовився подати в органи РАЦСу заяву про реєстрацію батьківства, запис про батька дітей у книзі реєстрації народжень проведений в порядку ст. 135 СК України. З 2012 року відповідач пішов із сім`ї, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, внаслідок чого змушена звернутися до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.05.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.08.2019 року призначено у справі судово-генетичну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.01.2020 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.02.2020 року призначено у справі судово-генетичну експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.10.2020 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.03.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду за суттю. Позивачка в судовому засіданні 25.11.2021 року позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Вказала, що з 2004 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей син [PERSON] та донька [PERSON] . Розійшлися з відповідачем у 2012 році, оскільки він почав підіймати на неї руку, не допомагав, не працював, а потрібні були кошти на утримання двох дітей. Відповідач не відмовлявся від того, що діти його, навіть один час пропонував одружитися. З дітьми він інколи спілкується, ходив випивший до школи. Судом заслухано думку неповнолітнього [PERSON] , якому виповнилося повних 16 років та який пояснив, що [PERSON] його батько, деякий час вони проживали разом. [PERSON] періодично йому телефонує, питає як справи. Судом заслухано думку неповнолітньої [PERSON] , якій виповнилося повних 14 років та яка пояснила, що вона знає [PERSON] як свого батька, деякий час вони проживали разом. Інколи він телефонує, питає як у неї справи. Позивачка в судове засідання 22.12.2021 р. не прибула, надала заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання повторно не прибув, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив. Відзив не подавав. Враховуючи одночасне існування вищезазначених умов суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Враховуючи неявку сторін, дане судове засідання проводилося без фіксування процесу за допомогою технічних засобів відповідно до ст. 247 ЦПК України Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. [PERSON] народився [INFO] , батьками вказано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження виданим Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, серії [NUMBER] від 15.11.2005 р. (арк. справи 7). [PERSON] народилася [INFO] , батьками вказано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження виданим Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, серії [NUMBER] від 24.05.2007р. (арк. справи 8). Згідно свідоцтв про хрещення (арк.справи 9-10) 06.11.2005 р. відбувалося таїнство хрещення [PERSON] , [INFO] ; та 30.06.2007 року [PERSON] , [INFO] . За довідкою про склад сім`ї, виданої головою квартального комітету №22, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] проживав за вказаною адресою з 2004 року по 2012 рік без реєстрації (арк. справи 11). На фотокартці (арк. справи 12) зафіксовано позивачку [PERSON] та відповідача [PERSON] після вінчання у церкві. На арк. справи 14-20 містяться фотокартки з виписки з пологового будинку позивачки, а саме: позивачка та відповідач з дітьми. Згідно свідоцтва (арк. справи 13) 15 липня 2006 року відбулося вінчання [PERSON] та [PERSON] . За положеннями ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Відповідно дост.135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків, заяви батька, або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00034265001 від 17.12.2021 р. та №00034265391 від 17.12.2021 р., відомості про батька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно приписів статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Для встановлення об`єктивної істини у справі ухвалами Херсонського міського суду Херсонської області від 09.08.2019 р. та 28.02.2020 року за клопотанням позивачки у справі було призначено судово-медичну генетичну експертизу, щодо визначення батьківства відповідача відносно дітей, однак, відповідач жодного разу на виклик експертів до експертної установи не з`являвся. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідач, який був достовірно обізнаний про дати, час та місце проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК), не з`явився для забору біологічних зразків крові, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі. Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство щодо дитини. Судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні. Відповідач не повідомив жодних поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надають суду можливість встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача. Аналогічний висновок щодо застосування норми права викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №478/690/18 (провадження № 61-18333св19). Суд встановив, що по справі зібрано достатньо доказів, які підтверджують біологічне батьківство [PERSON] відносно неповнолітніх дітей, діти вважають його батьком, тому в інтересах дітей позов підлягає задоволенню, а також підлягають задоволенню вимоги щодо внесення відповідних змін до актового запису про народження дітей. Відповідачем жодних доказів на спростування походження від нього дітей не надано. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. [PERSON] визнаний батьком неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] за цим рішенням. Застосування Цивільного кодексу України до врегулювання відносин у сферах господарювання, використання природних ресурсів, охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин визначено у статті 9 ЦК України, в якій зазначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Виходячи з частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до пункту 4 частини 2, частини 3 наведеної норми закону, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Таким чином, з урахуванням статті 9, 11 ЦК України, обов`язки [PERSON] щодо утримання дітей, які ґрунтуються на положеннях статті 180 СК України, виникли з часу встановлення такого юридичного факту, як визначення його батьком дитини за рішення суду. Отже, строк виконання обов`язку щодо сплати аліментів, як форми утримання дитини, розпочинається з часу набрання чинності рішення суду про встановлення батьківства. Таким чином, для [PERSON] , з часу набрання рішення суду щодо визнання його батьком, настають правові наслідки виконання чи не невиконання ним прав та обов`язків батька дитини. В силу вимог статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч.1 ст. 191 СК України). Разом з тим, враховуючи, що аліменти підлягають стягненню з батька дитини, яким відповідач визнаний за цим рішенням суду, то аліменти на утримання дитини, з нього як батька, підлягають стягненню з 22 грудня 2021 року. Враховуючи матеріальне становище позивачки, матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд вважає, що відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки щодо позовних вимог в частині визнання батьківства, який сплачений позивачкою, а також на користь держави щодо позовних вимог про стягнення аліментів, згідно ст.141 ЦПК України. На підставі п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 30 грудня 2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved