Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 12.04.2014 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про визнання її недієздатною та призначення її опікуном [PERSON] Дізнавшись про вказане рішення вона подала апеляційну скаргу та 22.12.2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення суду від 12.04.2014 року було скасоване та в задоволенні заяви [PERSON] відмовлено. На час дії рішення суду від 12.04.2014 року [PERSON] помістила її до Володимирського психоневрологічного інтернату на повне державне утримання, де вона рахується підопічною до теперішнього часу та її відмовляються відраховувати. Вона зверталась до директора інтернату з проханням відпустити її до дому в м.Тернівка, де їй на праві власності належить 7/12 частини приватного будинку. Також нею було укладено угоду з адвокатом [PERSON], яка 29.12.2016 року приїхала до інтернату та звернулась до керівництва закладу аби за її проханням відвезти її до дому, надавши засвідчену копію рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року. Але навіть після цього їй та її представникові було відмовлено в проханні. З цього приводу її представник зверталась до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, була на прийомі у першого заступника голови держадміністрації, де їй було запропоновано надати відпустку та в найкоротший час вирішити питання про відрахування з інтернату. В подальшому було зазначено,що таке відрахування можливе за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість її задовольняти свої основні життєві потреби, а також після результатів проведення судово-психіатричної експертизи та відповідного рішення суду, який її призначив. З огляду на це, посилаючись на незаконність поміщення до інтернату без наявності відповідного рішення органу опіки та піклування, як це передбачено ст.23 Закону України «Про психіатричну допомогу», скасування рішення суду про визнання її недієздатною та незаконність утримання та відмови у відрахуванні з інтернату, позивачка просила суд визнати поміщення її до інтернату та утримання в ньому до 22.12.2016 року незаконним, визнати дії щодо утримання її в період з 22.12.2016 року по 10.02.2017 року в інтернаті незаконними та визнати відмову у відрахуванні її з обліку в інтернаті неправомірною та зобовязати відрахувати з інтернату. В судовому засіданні позивачка та її представники підтримали заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідачів та третя особа проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що позивачка була поміщена до інтернату у передбаченому законодавством порядку, зокрема Типового положення про психоневрологічний комбінат на підставі чинного на той час рішення суду про визнання [PERSON] недієздатною, відповідного акту судово-психіатричної експертизи та висновку лікарсько-консультативної комісії, заяви опікуна та путівки Управління праці та соціального захисту населення. Також зазначали, що позивачка є інвалідом І групи, страждає психічним захворюванням, самостійно себе забезпечувати не може та передбачені законом підстави для її відрахування з інтернату відсутні. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представників, заперечення представників відповідачів та третьої особи, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в 1978 році внаслідок ДТП позивачка [PERSON] отримала тяжку черепно-мозкову травму. Згідно довідки МСЕК Д-70 №729230 від 31.03.1981 року останній було встановлено І групу інвалідності з дитинства безстроково. Також в довідці МСЕК зазначено, що [PERSON] потребує догляду (а.с.15). Відповідно до довідки №1905 від 13.11.2009 року [PERSON] перебувала на Д-обліку у лікаря невропатолога. Знаходилась на лікуванні у лікаря-невропатолога та психіатра (а.с.87). В 2012 році сестра позивачки [PERSON] звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про визнання [PERSON] недієздатною та призначення її опікуном останньої. В рамках вказаної цивільної справи було призначено судову психіатричну експертизу, згідно акту якої №9 від 05.04.2012 року у [PERSON] виявлено ознаки хронічного стійкого психічного захворювання у формі вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку (наслідок важкої травми головного мозку, церебросклероз). Також встановлено, що за своїм психічним станом на теперішній час остання не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.90-92). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2012 року [PERSON] було визнано недієздатною та призначено опікуном останньої її сестру [PERSON] (а.с.7). 04.05.2012 року лікарсько-консультативною комісією КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР було надано висновок №1464 відносно [PERSON], в якому зазначено, що остання страждає на виражений розлад особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку (наслідок важкої травми головного мозку, церебросклероз). Психічні функції стійко порушені. Соціальна дезадаптація внаслідок обмеження життєдіяльності по категоріям: навчання, трудова діяльність, спілкування, контроль поведінки, пересування. Потребує постійного стороннього догляду, побутового та медичного обслуговування. Рекомендовано подальше перебування в будинку-інтернаті для психохроніків (а.с.110). В подальшому на підставі заявки опікуна [PERSON] [PERSON] від 15.05.2012 року, направлення Управлінням праці та соціального захисту населення в м.Тернівка пакета документів для оформлення в будинок інвалідів для психічно хворих на постійне місце проживання, Головним управлінням праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації було видано путівку №888 від 11.07.2012 року про направлення [PERSON] на державне забезпечення до Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської області (а.с.52-54). З 17.07.2012 року [PERSON] була зареєстрована в інтерні та проживала на повному державному забезпеченні, отримує пенсію по інвалідності та державну соціальну допомогу (а.с.63,64). Також судом встановлено, що на підставі заяв [PERSON] та її представника [PERSON] від 10.02.2017 року позивачці було надано відпустку на термін з 11.02.2017 року по 11.03.2017 року з проживанням у останньої за адресою: м,тернівка, вул.Кренкеля,52. З вказаної відпустки позивачка до теперішнього в інтернат не повернулась та зі слів представника позивачки [PERSON] продовжує проживати у неї. Згідно п.1.1 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 року №549 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2002 року за №68/6356, яке діяло на час поміщення позивачки до інтернату, психоневрологічний інтернат є стаціонарною соціально-медичною установою, призначеною для постійного проживання громадян з психоневрологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування. Пунктом 2.1 вказаного Типового положення передбачено, що основним завданням інтернату є забезпечення належних умов проживання психічно хворих громадян, які потребують стороннього догляду і допомоги. Пунктом 3.1. Типового положення встановлено, що до інтернату приймаються на державне утримання психічно хворі особи, які досягли пенсійного віку, та інваліди першої і другої груп з психоневрологічними захворюваннями, старші 18 років, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги та яким не протипоказане перебування в інтернаті відповідно до медичних показань та протипоказань до прийому в інтернатні установи, незалежно від наявності батьків або родичів, зобов'язаних їх утримувати за законом. Відповідно до п.3.3 Типового положення визначено, що приймання до інтернату здійснюється за путівкою, виданою відповідно Міністерством праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, головними управліннями праці та соціального захисту населення обласних держадміністрацій, Головним управлінням соціального захисту населення Київської міської держадміністрації, Управлінням праці та соціального захисту населення Севастопольської міської держадміністрації на підставі: заяви особи, яка виявила бажання проживати в інтернаті, або її опікуна (піклувальника) про приймання до інтернатної установи; паспорта або іншого документа, що засвідчує особу; медичної карти; довідки про розмір призначеної пенсії; довідки про склад сім'ї за встановленою формою; висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра про можливість перебування у психоневрологічному інтернаті; копії судового рішення про недієздатність чи часткову дієздатність осіб, що влаштовуються до інтернату (для недієздатних осіб); довідки медико-соціальної експертної комісії про групу інвалідності (за наявності). Пунктом 3.13 Типового положення встановлено, що відрахування підопічного з інтернату здійснюється з дозволу відповідно Міністерства праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, головних управлінь праці та соціального захисту населення обласних держадміністрацій, Головного управління соціального захисту населення Київської міської держадміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Севастопольської міської держадміністрації: за письмовою згодою дітей, родичів, опікунів чи піклувальників про можливість утримувати підопічного і забезпечувати за ним догляд та за довідкою про наявність у них житлової площі; за наявності висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра про можливість відрахування підопічного з інтернату; при встановленні інвалідам першої або другої груп, які не досягли загальновстановленого пенсійного віку, третьої групи інвалідності. Вказане Типове положення втратило чинність на підставі Наказу Міністерства соціальної політики №584 від 07.04.2017 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 03.05.2017 року за №564/30432 та в звязку з затвердженням нового Типового положення про психоневрологічний інтернатпостановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року №957. Частиною 1 ст.23 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що підставою для поміщення особи, яка страждає на психічний розлад, до психоневрологічного закладу для соціального захисту є особиста заява особи та висновок лікарської комісії за участю лікаря-психіатра; для неповнолітнього віком до 18 років або особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - заява батьків або іншого законного представника та рішення органу опіки та піклування, прийняте на підставі висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра. Висновок повинен містити відомості про наявність у особи психічного розладу та необхідність утримання її в психоневрологічному закладі для соціального захисту. Судом було встановлено, що позивачку було поміщено до інтернату на підставі чинного на той час рішення суду про визнання останньої недієздатною; акту судово-медичної експертизи щодо встановлення у [PERSON] хронічного стійкого психічного захворювання та неможливості за своїм психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними; відповідного висновку комісії лікарів-психіатрів про неможливість позивачки задовольняти свої основні життєві потреби та доцільності подальшого перебування в будинку-інтернаті для психохроніків; довідки МСЕК щодо встановлення їй І групи інвалідності та потреби в сторонньому догляді; заяви призначеного за рішенням суду опікуна; підготовленого Управлінням праці та соціального захисту населення в м.Тернівка пакета документів для оформлення в будинок інвалідів для психічно хворих на постійне місце проживання; а також путівки Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, тобто за рішенням органу, на який відповідно до положень п.1.4 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 року №34/166/131/88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 року за №387/3680, покладено функції здійснення діяльності щодо забезпечення догляду, надання соціально-побутового та медичного обслуговування громадянам похилого віку, інвалідам і дітям з вадами фізичного та розумового розвитку, які цього потребують. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що поміщення позивачки до психоневрологічного інтернату було проведено з дотриманням діючого законодавства, зокрема, діючого на той час Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 року №549, а також положень Закону України «Про психіатричну допомогу». З огляду на це суд вважає безпідставними і доводи сторони позивача щодо незаконності поміщення [PERSON] до інтернату через подальше скасування апеляційним судом через чотири роки рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.04.2012 року. При цьому суд враховує, що зі змісту рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року не вбачається встановлення судом фактів, які б спростовували наявність у [PERSON] психічного захворювання, встановленого висновком судово-психіатричної експертизи та відсутність підстав для визнання її недієздатною та рішення апеляційного суду фактично ґрунтувалось на тому, що на момент перегляду рішення суду першої інстанції через чотири роки після його прийняття психічний стан [PERSON] можливо змінився та для визначення такого стану потрібне повторне проведення відповідної експертизи. Також судом враховується, що під час перебування в інтернаті [PERSON] за направлення лікаря-психіатра перебувала на стаціонарному лікуванні КЗ «Дніпропетровська психіатрична лікарня» ДОР в період з 21.10.2014 року по 26.11.2014 року та згідно виписного епікризу із історії хвороби було підтверджено діагноз щодо вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку (наслідки важкої травми головного мозку, церебросклероз), стійкого порушення психічних функцій, соціальної недостатності внаслідок порушення життєдіяльності по категоріям: навчання, пересування, трудова діяльність, загальний контроль поведінки (а.с.147). Діагноз та рекомендації наведені у висновку лікарсько-консультативною комісією КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР №1464 від 04.05.2012 року, було підтверджено і висновком комісії №253 від 22.09.2014 року (а.с.148). Також під час перебування в інтернаті [PERSON] забезпечувалось проведення протягом 2013-2016 років поглиблених комплексних медичних оглядів, у т.ч. за участю лікаря-невропатолога та психіатра, якими підтверджено діагноз органічного захворювання головного мозку внаслідок травми головного мозку (а.с.153-155). Крім того, враховується судом той факт, що з моменту поміщення до інтернату та до моменту скасування апеляційним судом рішення про визнання позивачки недієздатною, від останньої будь-яких звернень з приводу незаконного поміщення та утримання в інтернаті не надходила і доказів протилежного стороною позивача суду не представлено. В звязку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним її поміщення та утримання в інтернаті до 22.12.2016 року є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання в частині заявлених позовних вимог про визнання незаконним утримання в інтернаті в період з 22.12.2016 року по 10.02.2017 року, а також щодо визнання неправомірної відмови у відрахування та зобовязання відповідачів відрахувати її з інтернату, суд враховує наступне. Виходячи із змісту п.1 діючого на теперішній час Типового положення про психоневрологічний інтернатпостановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року №957, психоневрологічний інтернат є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоровя потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті. Пунктом 28 вказаного Типового положення встановлено, що відрахування підопічного з інтернату здійснюється у тижневий строк у разі: подання письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника із зобовязанням здійснення необхідного догляду; подання письмової заяви родичів про можливість утримувати підопічного і забезпечувати догляд за ним, письмової згоди опікуна або піклувальника (у разі його наявності) - для недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена; закінчення строку перебування в інтернаті; переведення до іншого інтернату; неповернення без поважних причин та без погодження з адміністрацією інтернату з поїздки до родичів (опікуна або піклувальника) після закінчення шестимісячного строку (після зясування причин неповернення); наявності відповідного рішення суду; смерті підопічного або оголошення його померлим. Частиною 2 ст.24 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що підставою для виписки особи з психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання є: особиста заява особи за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість особи задовольняти свої основні життєві потреби; письмова заява законного представника неповнолітнього віком до 18 років або особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, із зобов'язанням здійснення необхідного догляду; рішення суду про незаконне поміщення особи до психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання. Оскільки щорічними медичними оглядами [PERSON] підтверджено останній діагноз щодо вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку (наслідки важкої травми головного мозку, церебросклероз), стійкого порушення психічних функцій, соціальної недостатності внаслідок порушення життєдіяльності по категоріям: навчання, пересування, трудова діяльність, загальний контроль поведінки; враховуючи висновок МСЕК Д-70 №729230 від 31.03.1981 року щодо встановлення позивачці І групи інвалідності безстроково та потреби в сторонньому догляді; відсутність заяв від осіб, які такий догляд зобовязуються здійснювати та який фактично здійснювався над позивачкою в умовах інтернату, а також враховуючи, що на теперішній час в провадженні Томаківського районного суду Дніпропетровської області на розгляді перебуває заява сестри позивачки - [PERSON], про визнання [PERSON] недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, в рамках якої судом призначено примусову стаціонарну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану останньої (а.с.102-103), суд не вбачає достатніх підстав вважати, що заява позивачки про відрахування з інтернату зроблена нею за її усвідомленою згодою та що таке відрахування буде відповідати інтересам останньої і забезпечить можливість її перебування в належних соціально-побутових умовах. Крім того, суд враховує відсутність висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість позивачки задовольняти свої основні життєві потреби, наявність якого в силу ч.2 ст.24 Закону України «Про психіатричну допомогу», є підставою для виписки особи з психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання. Також суд враховує, що з 11.02.2017 року позивачці було надано відпустку і з цього часу остання в інтернаті не перебуває та до останнього не поверталась. З огляду на це, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним її утримання в інтернаті в період з 22.12.2016 року по 10.02.2017 року та про визнання неправомірною відмови у відрахуванні, а також про передчасність позовних вимог в частині зобовязання відповідачів відрахувати її з інтернату, оскільки вирішення вказаного питання можливо після проведення судово-психіатричної експертизи щодо визначення психічного стану останньої на теперішній час та за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів про можливість позивачки задовольняти свої основні життєві потреби. В звязку з цим, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed