Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до республіки Польща неповнолітньому [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення сином 16 років, тобто до [INFO]. В позові зазначила, що 21.12.2007 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 03.10.2011 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу син сторін мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина. Але відповідач аліментів не сплачує, з сином не спілкується. З березня 2017 року, позивачка мешкає та працює у Польщі в м. Вроцлав, агентом з продажу нерухомості за трудовим договором строком до 09.03.2018 року. Позивачка планує переїхати до родичів з сином у Польщу, де дитина зможе відвідувати навчальний заклад. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але відповідач відмовляє їй. Позивачка вважає, що відповідач безпідставно їй відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон та зазначена обставина шкодить інтересам дитини, адже син бажає їхати з позивачкою. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі за участю представника - адвоката Калашник М.П., на позовних вимогах наполягає та просить суд позов задовольнити (а.с.89). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Калашник М.П. позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити. У судовому засіданні пояснила, що позивачка планувала переїхати до Польщі. Батько дитини ховається від позивачки, аліментів не сплачує. Батьки відповідача не бажають надавати позивачці його контакти. Дитина мешкає разом з батьками позивачки у м. Дніпрорудне. Дитина після 2011 року фактично не спілкується з батьком. Позивачка працює у Польщі та бажає, щоб син був з нею та навчався там. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладання слухання справи до суду не надав. На адресу суду повернулися поштові конверти з відміткою пошти про невручення (а.с.93,98), які надсилалися судом на адресу проживання відповідача зазначену в повідомленні Сектору реєстрації Енергодарської міської ради в Запорізькій області (а.с.70). Крім того відповідач [PERSON] сповіщався про час і місце розгляду справи через оголошення у газеті «Запорізька правда» (а.с.99). В порядку ч.9 ст.74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про день розгляду справи, у зв'язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів. Враховуючи, що відповідач [PERSON] повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка [PERSON] не перешкоджає постановленню заочного рішення. Третя особа- Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області у судове засідання не з'явилася, від начальника служби Кулай С.В. надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи, просять прийняти рішення, яке б відповідало інтересам дитини (а.с.72). Перевіривши докази по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 21.12.2007 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з відповідачем (а.с.7), який згодом за рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 03.10.2011 року був розірваний (а.с.10). Від шлюбу сторони мають сина- [PERSON], [INFO] (а.с.8). Дитина зареєстрована за однією адресою разом з позивачкою (а.с.13). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина (а.с.9). Але відповідач аліментів не сплачує, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.101). Відповідно до Договору наданого позивачкою, польською мовою та в перекладі на українську, позивачка [PERSON] з 15.03.2017 року працює у Польщі в м. Вроцлав посередником з обороту майна із датою закінчення виконання роботи - 09.03.2018 рік (84,85). У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Представник позивача в поясненнях зазначила, що факт звернення до відповідача неможливий, оскільки зв'язок з ним втрачено, отримання від відповідача відмови також неможливе. Метою поїздки є постійне місце проживання за кордоном, так як позивач має постійне місце роботи за кордоном та має бажання проживати разом з дитиною. Докази на підтвердження ухилення відповідача, щодо вирішення питання про надання дозволу за кордон, суду не було додано. Частиною 3 статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно ст. 3 зазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших Законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», відповідно до п. 4 яких виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про падання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просить дозволити виїзд малолітньої дитини за кордон України до республіки Польщі без згоди батька до досягнення нею 16-річного віку, тобто фактично на майбутнє, та без обмеження будь-яким терміном, що чинним законодавством України не передбачено. Суд вважає, що за викладених обставин підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. На підставі ст.141,151,153,157-159 СК України,ст.313 ЦК України,ст.15-16 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.3,10,11,57,60,212-215,218,224-226, 294 ЦПК України, суд-

Outcome: dismissed