Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 21.11.2013р. з позовом до відповідача в якому просила зняти арешт з майна, яке є її власністю, а саме: меблева стінка, складається з 1 шафи для одягу та 2 шаф для книжок жовто-блакитного кольору, що оцінюється у 2000грн; принтер «Піксма МП 160» сірого кольору, що оцінюється у 700грн; пилосос «Томас», миючий, синьо-білого кольору, що оцінюється у 1500грн; телевізор «Самсунг» з кінескопом, сірого кольору, серійний номер ФМ 21 М20, що оцінюється у 700грн; м'який куток, синього кольору, що оцінюється у 2500грн. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з відповідачем вони проживають однією сім'єю більше сімнадцяти років. За цей час вони придбали чимало майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв'язку з тим, що відповідач є боржником у виконавчому провадженні, державним виконавцем було описане й арештоване майно, яке належить позивачці і відповідачу на праві спільної сумісної власності. Проте, позивачка стверджує, що арештоване майно є її часткою у спільному сумісному майні, а тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи Левченко Я.В. надала пояснення, в яких зазначила, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За її ствердженням арешт можна зняти лише з того майна, на яке її правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності позивачки. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Натомість суд не приймає визнання позову відповідачем, про що постановлено відповідну ухвалу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі докази суд встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання за адресою: [ADDRESS], - про що свідчить відмітка про реєстрацію в паспорті (а.с.10). Відповідач має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМСУ в Луганській області від 21.01.2014р. Сторони стверджують, що фактично вони проживають разом за адресою відповідача і на підтвердження цього надали довідку з місця проживання (а.с.12). Позивачка та відповідач мають спільного сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11). 28.10.2013р. державним виконавцем ВДВС РМУЮ в Луганській області було складено акт опису й арешту майна відповідача з метою його подальшої примусової реалізації задля виконання іншого рішення суду. Тож було описане й арештоване наступне майно: 1) меблева стінка, складається з 1 шафи для одягу та 2 шаф для книжок жовто-блакитного кольору, що оцінюється у 2000грн; 2) принтер «Піксма МП 160» сірого кольору, що оцінюється у 700грн; 3) пилосос «Томас», миючий, синьо-білого кольору, що оцінюється у 1500грн; 4) телевізор «Самсунг» з кінескопом, сірого кольору, серійний номер ФМ 21 М20, що оцінюється у 700грн; 5) м'який куток, синього кольору, що оцінюється у 2500грн. Сторони стверджують, що зазначене майно є їх спільною сумісною власністю і входить до частки позивачки. Позивачкою надано суду гарантійні талони на пилосос «Томас», серійний номер 50084316, телевізор «Самсунг» CS-21 М20, серійний номер В68439ТХ601055V, з яких вбачається, що зазначене майно було придбано саме позивачкою. Також позивачкою надано суду накладну та квитанцію від 21.11.2008р. про придбання м'якої меблі (дитяча стінка, диван, крісло). Тож позивачка стверджує, що арештоване майно належить саме їй, а тому просить зняти з цього майна арешт. За таких обставин між сторонами вбачається спір з приводу права власності на майно, що регулюється Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначає позивачка, майно, яке стало предметом арешту, належить саме їй, оскільки було придбано нею особисто, що підтверджується відповідними гарантійними талонами та квитанціями. Таким чином, право власності позивачки на телевізор, пилосос, меблеву стінку та м'який куток підтверджене належним чином. Разом з тим, позивачка не надала суду жодного доказу того, що принтер є її особистою приватною власністю. Оскільки обов'язок з надання доказів на підтвердження обставин, викладених у позові покладається на позивача, а позивач не надав суду підтвердження належності йому принтеру «Піксма 160», то вимога про визнання права власності на зазначений принтер задоволенню не підлягає. Визнання відповідачем права власності позивачки на зазначений принтер суд не бере до уваги, оскільки як зазначають самі сторони зазначене майно було придбано у період їх спільного проживання однією сім'єю, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином визнання відповідачем права власності позивачки на зазначений принтер порушує права стягувача у виконавчому провадженні, де відповідач виступає боржником і в рамках якого цей принтер був арештований, та має ознаки бажання відповідача ухилитися від примусової реалізації належного йому майна. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК, яким передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачкою був сплачений судовий збір в розмірі 229,40грн (а.с.1). Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то за рахунок відповідача позивачці підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 207,70грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial