Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивачка в особі представника звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що Державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. було вчинено нотаріальні дії, а саме: 25.07.2003 року посвідчила заповіт, яким заповідач [PERSON], заповіла все своє майно відповідачці [PERSON]; 16.01.2004 року видала [PERSON] доручення на представлення інтересів [PERSON]; 15.04.2004 року посвідчила договір дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] Вказує, що 2011 році Дарницький суд м.Києва закрив справу про визнання недійсності даних правочинів у зв'язку із смертю позивача - [PERSON], яка померла [INFO] року. Зазначає, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.05.2013 року вона являється спадкоємцем за законом майна після померлої [PERSON], яка приходилась їй тіткою. Крім того, зазначає, що під час оформлення спадщини, їй стало відомо, що вищезазначена квартира [ADDRESS] та земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належали її померлій тітці - [PERSON] на праві приватної власності, були відчужені на користь відповідачки - [PERSON], однак оскільки родина останньої проживала поряд з [PERSON] та усвідомлюючи, що [PERSON] страждала психічним захворюванням, не усвідомлювала значення своїх дій, шляхом обману на користь [PERSON] неправомірно заволоділи вказаним майном. Вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2014 року було встановлено, що [PERSON] з 1995 року до моменту смерті була недієздатною, у зв'язку з чим в момент вчинення вищезазначених правочинів мала психічне захворювання, яке позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У зв'язку з вищевикладеним, враховуючи те, що вона є спадкоємцем за законом за померлою [PERSON], її майнові права як спадкоємця були порушені, тому вона змушена була звернутись з даним позовом та з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог від 16.08.2016 року (а.с.239) просить визнати недійсними договір дарування квартири від 15.04.2004 року, зареєстрований в реєстрі за №2-822, заповіт від 25.07.2003 року, зареєстрований в реєстрі за №2-339, доручення від 16.01.2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-153; повернути з незаконного володіння від недобросовісного набувача - [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею право власності за на вищезазначене майно. Позивачка у судове засідання не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, однак надіслала до суду заяву, в якій позов підтримала повністю та просила проводити судовий розгляд без її участі, тому суд приходить до висновку про можливість слухати справу у її відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явились, як вбачається з матеріалів справи, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, однак подали до суду заяву, в якій позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим, що він необґрунтований та безпідставно заявлений, оскільки належних та допустимих доказів у підтвердження того, що [PERSON] під час вчинення вищезазначених правочинів була недієздатною у підтвердження своїх позовних вимог позивачкою не надано, тому суд приходить до висновку про можливість слухати справу у їх відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Третя особа Державний нотаріус Четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Семенівна у судове засідання не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому суд приходить до висновку про можливість слухати справу у її відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК «Правочини» (ст.ст.215-236). Загальні вимоги щодо недійсності правочину сформульовані в ст.215 ЦК України, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до норм ЦК України заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України віж 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування, право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Відповідно ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдаровуваного не отримує. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання. Укладений договір дарування є правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 25.07.2003 року [PERSON] склала заповіт на користь відповідачки - [PERSON], який посвідчений нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3391, при цьому, як вбачається із його змісту, зміст ст.534, 535 ЦК України її було роз'яснено, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (а.с.8). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заповіт чинний і ніким не оспорювався. Крім того, 16.01.2004 року [PERSON] дала доручення [PERSON], посвідчене нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-153, підписане [PERSON] у присутності нотаріуса, оскільки її особу було встановлено, дієздатність перевірено (а.с.9). 15.04.2004 року [PERSON] подарувала земельну ділянку [ADDRESS], квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується договорами дарування, посвідченими нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори за реєстровані в реєстрі за № 2-822, № 2-825 (а.с.129, 130) Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору. Згідно зі ст.255 ЦПК України, 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. 3. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Згідно роз'яснень, які містяться в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, 16. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Зі спірних договорів вбачається, що нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст ст.ст. 229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України, з огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON], розуміючи значення, умови та правові наслідки складення заповіту, укладання договору доручення та дарування підписала його, тим самим підтвердила свою волю та намір на вчинення вказаних правочинів. Крім того, слід зазначити, що посилання позивачки на ту обставину, що померла [PERSON] за життя, у момент вчинення оспорюваних правочинів не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) спростовуються матеріалами справи, оскільки жодного належного та допустимого доказу, яким являється лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи позивачкою надано не було. Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачка у підтвердження вищезазначених обставин посилалась на те, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2014 року було встановлено, що [PERSON] з 1995 року до моменту смерті була недієздатною, однак відповідно до ухвали ВСС України від 16.03.2016 року вищезазначене рішення було скасовано та направлено на новий розгляд до Апеляційного суду (а.с.200-203), відповідно до ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 14.06.2016 року заяву [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною за життя було залишено без розгляду (а.с.217-218). Крім того, слід зазначити, що позивачка у підтвердження своїх позовних вимог посилалась на ту обставину, що нотаріусом в момент посвідчення оспорюваних правочинів не було перевірено обсяг дієздатності [PERSON] Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим законом, метою надання їм юридичної вірогідності. Крім того, відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Крім того, слід зазначити, що відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. При цьому відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» заінтересована особа, яка вважає неправильною вчинену нотаріальну дію або відмову у вчиненні нотаріальної дії, вправі подати про це скаргу до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за місцезнаходженням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів чи робочого місця приватного нотаріуса. Як вбачається з матеріалів справи, належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України на підтвердження оскарження нотаріальних дії у визначений законом спосіб, не були надані позивачкою. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. У зв'язку з вищевикладеним, суд, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та третя особа: Державний нотаріус Четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Семенівна про визнання правочинів недійсними не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного Законодавства України. Що стосується вимог позивачки про повернення з незаконного володіння від недобросовісного набувача - відповідачки [PERSON] спірного майна, визнання за нею права власності на нього, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог щодо визнання правочинів недійсними, оскільки основні вимоги задоволенню не підлягають за їх недоведеністю та відсутністю належних доказів. На підставі викладеного, ст.ст.16, 203, 205-210, 215, 640 Цивільного Кодексу України, ст.ст.1, 50, 72 Закону Україну «Про нотаріат», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом від 22.02.2012 року за № 296/5 Міністерства юстиції України,

Outcome: dismissed