Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона є власником будинку № 42 по вулиці Олени Теліги в місті Білій Церкві Київської області, в цьому будинку крім неї, з 26.01.2012 року був зареєстрований та проживав відповідач [PERSON] [PERSON] також вказувала, що з 02.04.2016 року відповідача було знято з реєстрації місця проживання, однак не зважаючи на це та на всі прохання щодо виселення з будинку відповідач не реагує, продовжує проживати у вказаному будинку, крім того, останній пише на позивача численні скарги до державних установ та створює конфліктні ситуації з матірю позивачки, якій [PERSON], як власник будинку, дозволила там проживати та доглядати за будинком. А тому позивачка просила суд виселити відповідача з будинку № 42 по вулиці Олени Теліги в місті Білій Церкві Київської області, забрати ключі від вхідних дверей до будинку та звільнити вказаний житловий будинок від особистих речей [PERSON]: верхнього одягу, шафи для одягу, серванта та стягнути із відповідача судові витрати. У судове засідання позивач та його представник не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач до суду не зявився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 224, 225 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку № 42 по вулиці Олени Теліги в місті Білій Церкві Київської області, що підтверджується договорами дарування від 16.03.2002 року та від 04.05.2012 року. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09.04.2015 року залишено без змін рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.02.2015 року, яким за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд площею 0, 0990 га, що розташована за адресою: вул.. Олени Теліги, 42 в м. Біла Церква Київської області. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] хоч і проживає в спірному будинку, але зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України у Київській області від 14.08.2017 року. На підставі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідач по справі не є членом сім'ї позивача, а тому на підставі ст. 98 ЖК України є тимчасовим мешканцем, яка відповідно до ч. 3 вказаної статті на вимоги власника зобов'язаний негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи те, що відповідач раніше був співвласником будинку № 42 по вулиці Олени Теліги в місті Білій Церкві Київської області, він мав право на проживання у вказаному будинку, однак, на теперішній час у нього повністю відпали підстави для проживання в будинку у звязку із припиненням його права власності та зняттям його із реєстрації із вказаного будинку, а тому відповідач втратив право на користування вище вказаним будинком. Констатуючи вищевикладене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що на підставі імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ст. ст. 98-99, 109 ЖК України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦПК України, позовні вимоги щодо примусового виселення із будинку підлягають задоволенню і відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Вирішуючи питання щодо можливості задоволення позовних вимог в частині звільнення будинку від особистих речей [PERSON] та вилучення у нього ключів від вхідних дверей, то суд вказує на таке. Предметом доказування у справах даної категорії є наявність обставин, що в силу приписів норм матеріального права дозволяють позивачу просити суд захисти своє право власності шляхом виселення. Повязані з цим вимоги мають бути обґрунтованими та підкріпленими відповідними доказами. Законодавцем визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст.179 ЦК України). Позивач в даному випадку не довів належними та допустимими доказами того, які саме ключі необхідно забрати у відповідача, не вказав на індивідуальні речі відповідача, які б давали можливість їх ідентифікувати від інших речей наявних у будинку. Крім того, в позовній заяві та в ході судового розгляду позивач та його представник жодним чином не мотивували, які речі відповідача та як саме порушують його права, як власника домоволодіння. Таким чином, позивач та його представник не виконали покладений на них обовязок доказування передбачений у ст.60 ЦПК України. Отже, позовні вимоги в цій частині є не доведеними, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] підлягає виселенню, адже факт його проживання в спірному будинку створює для позивачки, як власника будинку, перешкоди щодо користування ним, крім того, відповідач не має жодних правових підстав для проживання у вказаному будинку. Таким чином, з врахуванням всього наведеного суд приходить до висновку, що проживання відповідача в будинку дійсно створює перешкоди позивачці в здійсненні нею прав власника, а тому суд вважає за можливе позов задовольнити частково та усунути перешкоди в користуванні спірним будинком шляхом виселення відповідача [PERSON] з будинку № 42 по вулиці Олени Теліги в місті Білій Церкві Київської області. На підставі ст.ст.79,88 ЦПК України підлягають відшкодуванню на користь позивача понесені нею судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому суд стягує з відповідача понесені позивачем витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 320 грн. 00 коп.

Outcome: partial