Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа - Друга Черкаська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування квартири недійсним , вказуючи , що до 2007 року їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] в м . Черкаси , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №14514272 від 11.05.2007 року. 6.06.2007 року між нею та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О. та зареєстрований в реєстрі за №2-978. За умовами укладеного договору [PERSON] отримала у дар 23 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] в м . Черкаси, а [PERSON] - 13 частини цієї квартири. Вважає, що вищевказаний договір дарування має бути визнаний недійсним з наступних підстав. Перед укладенням даного договору через її похилий вік, стан її здоров'я почав погіршуватися, більша частина її пенсії витрачалася на придбання ліків. У зв'язку з цим вона домовилася з відповідачами, що вони будуть допомагати їй як матеріально , так і по господарству, на що взамін вона перепише на них квартиру. Спочатку відповідачі допомагали їй, проте , в послідуючому , в результаті фінансових труднощів перестали це робити. Відповідачі являються її онуками , а тому , вона з розумінням поставилася до їх труднощів та не стала вимагати виконання своїх зобов'язань. Про той факт, що вона дійсно вважала спірний договір договором довічного утримання свідчить та обставина , що після укладення договору вона продовжувала бути зареєстрованою та проживати у квартирі, сплачувати усі комунальні послуги. Однак , на початку 2014 року відповідачі повідомили їй, що їм необхідні кошти та вони мають намір продати квартиру . На ту обставину, що квартира є її єдиним житлом та на запитання де вона буде в подальшому жити відповідачі відповіли , що це їх не цікавить та порадили шукати інше житло. Лише тоді вона зрозуміла , що вона помилилася щодо правової природи укладеного спірного договору та це спонукало її звертатися з даним позовом до суду . Відповідно до ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин . Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила право чин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..177 ч.1 ЦК України за договором дарування одна сторона дарувальник передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні обдарованому безоплатно майно дарунок у власність. Разом з тим , згідно ст..744 ЦК України за договором довічного утримання догляду одна сторона відчужувач передає другій стороні набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та або доглядом довічно. Також, вважає, що мають бути визнані поважними причини пропущення нею позовної давності для звернення до суду , оскільки до 2014 року вона вважала, що спірний договір є договором довічного утримання , так як продовжувала бути прописаною та проживала весь цей час в квартирі, тобто , у відчуженій квартирі. Вважала , що внуки можуть відчужити квартиру лише після її смерті. Та коли внуки на початку 2014 року повідомили її про те , що мають намір продати квартиру, вона звернулася до юристів, які рекомендували їй звернутися до суду з даним позовом. Просила суд визнати поважними причини пропущення позовної давності для звернення до суду з даним позовом , визнати договір дарування квартири від 6.06.2007 року недійсним та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в м . Черкаси. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідачка [PERSON], а на теперішній час прізвище змінено у зв'язку з реєстрацією шлюбу на [PERSON] , в судове засідання не з'явилася , надавши заяву від 16.07.2014 року про те , що позовні вимоги визнає та просила суд справу розглядати у її відсутність. Відповідачка [PERSON] також до суду не з'явилася , надавши письмову заяву від 14.07.2014 року про те , що позовні вимоги [PERSON] не визнає, справу просила суд розглядати у її відсутність. Заслухавши пояснення [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи , суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення , виходячи з наступних підстав. За обставинами справи , встановлено, що позивачці [PERSON] до 2007 року на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] в м . Черкаси , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №14514272 від 11.05.2007 року. 6.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О. та зареєстрований в реєстрі за №2-978. За умовами укладеного договору [PERSON] отримала у дар 23 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] в м . Черкаси, а [PERSON] - 13 частини цієї квартири. Також, встановлено , що з часу укладення договору дарування та по теперішній час [PERSON] як була зареєстрована у [ADDRESS] в м . Черкаси та проживає постійно у цій квартирі, так є зареєстрованою і проживає у квартирі по теперішній час , що дає суду підстави вважати , що фактично позивачка [PERSON] дійсно хибно вважала, що укладений нею 6.06.2007 року договір є договором довічного утримання. За обставинами справи , позивачка [PERSON] до початку 2014 року вважала, що спірний договір є договором довічного утримання , так як продовжувала бути прописаною та проживала весь цей час в квартирі, тобто , у відчуженій квартирі та вважала , що внуки можуть відчужити квартиру лише після її смерті. Та коли внуки повідомили її про те, що вони мають намір продати квартиру, вона звернулася до суду з даним позовом. А тому враховуючи вищевикладене , суд вважає, що у відповідності до ст..267 ЦК України мають бути визнаними причини пропуску терміну звернення до суду поважними та порушене право має бути поновлено, оскільки [PERSON] про порушення своїх прав дізналася лише на початку 2014 року. Відповідно до ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин . Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила право чин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..177 ч.1 ЦК України за договором дарування одна сторона дарувальник передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні обдарованому безоплатно майно дарунок у власність. Разом з тим , згідно ст..744 ЦК України за договором довічного утримання догляду одна сторона відчужувач передає другій стороні набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та або доглядом довічно. Узагальнюючи вищенаведене , суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення. На підставі ст..ст.11,60, 213-215, 88 ЦПК України ,

Outcome: approved