Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 26.09.2016р. з позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на виїзд за межі України до держави Литви її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO]., у її супроводі без згоди та супроводу батька дитини (відповідача) до повноліття дитини та надати дозвіл позивачці чи її представникові, без згоди відповідача, на оформлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що сторони мають спільну дитину. З вересня 2008р. сторони не проживають разом і не підтримують ніяких стосунків. Позивачка має родичів в Литві, а тому влітку бажає відвідати їх разом з сином. Оскільки відповідач в добровільному порядку не надає дозволу на виїзд дитини за межі України вона звернулась до суду із зазначеним позовом. В судове засідання сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Від позивачки надійшла заява, якій вона зазначила, що підтримує позовні вимоги, просить розглянути справу у її відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Також позивачка уточнила позовні вимоги і просила надати їй дозвіл на оформлення для дитини паспорту для виїзду за кордон. Представник служби у справах дітей також надав суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог і просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Також просила провести розгляд справи у її відсутність. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони є батьками [PERSON], [INFO]. /а.с.6/. Дитина народилась в м. Черкаси і є громадянином України, що підтверджується довідкою Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області від 16.05.2008р. №7111 /а.с.13/. Позивачка є громадянкою Литовської Республіки і має право на постійне проживання на території України з 02.08.2008р.. На теперішній час позивачка разом з сином проживає у своїх батьків за адресою: [ADDRESS], що підтверджується посвідкою на постійне проживання /а.с.20/, довідкою з місця проживання від 16.02.2016р. /а.с.16/. Відповідач проживає окремо. На теперішній час місце проживання відповідача невідоме, оскільки з 24.11.2014р. він перебуває в розшуку за Черкаським відділом поліції ГУНП в Черкаській області, про що свідчить відповідна довідка від 21.09.2016р. /а.с.38/. Позивачка має рідну бабусю [PERSON], яка проживає в Литовській Республіці /а.с.11-12/. Родинні відносини між позивачкою і [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження позивачки /а.с.10/ та її матері [PERSON] /а.с.8-9/. Про підтримання родинних стосунків і спілкування позивачкою з бабусею свідчить і та обставина, що позивачка у період часу з 21.07.2003р. по 16.01.2008р. проживала у бабусі /а.с.14-15/. Влітку 2017р. позивачка планує разом з сином відвідати у Литві свою бабусю. Проте, відповідач в добровільному порядку не надає дозволу на виїзд сина до Литовської Республіки та оформлення дитині паспорту для виїзду за кордон. Аналогічна ситуація була між сторонами у 2015р. і рішенням від 16.02.2015р. суд надавав дозвіл на виїзд дитини до Литовської Республіки /а.с.18-19/ та оформлення проїзного документу дитині. Тож позивачка вважає, щоб уникнути щорічних звернень до суду з позовом, задля захисту інтересів дитини вона звернулась до суду із зазначеним позовом і просить надати дитині безстроковий дозвіл на виїзд до Литовської Республіки та дозвіл на оформлення дитині паспорту для виїзду за кордон. За таких обставин між сторонами вбачається спір щодо порядку виїзду з України та в'їзду в Україну дитини, батьки якої не дійшли згоди про визначення місця її проживання. Згідно ч.9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч.2 ст.14 СК якщо дитина не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом про надання дитині дозволу на виїзд за межі України, позивачка діє як законний представник дитини (ст.39 ЦПК). Право на свободу пересування є одним з основоположних свобод членів громадянського суспільства у правовій державі і гарантоване ст.13 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., ст.33 Конституції України, ст.313 Цивільного кодексу України. Натомість, згідно ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.3 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон №3857-ХІІ) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ №27 від 27.01.1995р. (далі - Постанова КМУ №27), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, дозволяється, зокрема, за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому варто зауважити, що закон передбачає надання дозволу саме дитині, а не одному з її батьків, оскільки мова йде про гарантування реалізації громадянином, який не досяг 16-річного віку, його прав і свобод, передбачених законодавством. Батьки, як законні представники своєї дитини на підставі ст.39 ЦПК, мають право звернутись до суду з відповідним позовом з метою захисту прав, свобод та інтересів своєї дитини. З урахуванням викладеного, вбачається, що право позивачки на виїзд за межі України разом з сином без дозволу відповідача залежить від вирішення питання про надання дитині дозволу на виїзд за межі України без згоди батька. Враховуючи, що відповідач не надає дозволу своєму сину на перетинання кордону України, то малолітній [PERSON] позбавлений можливості реалізувати своє право на вільне переміщення через державний кордон та право на підтримання соціальних зв'язків із родичами, зокрема прабабою, яка проживає в Литовській Республіці. Статтею 8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. передбачений обов'язок держави поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи сімейні зв'язки. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, держава забезпечує їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Право дитини на контакт з родичами гарантоване ст.16 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частини другої зазначеної статті батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Як встановлено судом необхідність надання дитині права на виїзд за межі України без згоди відповідача обґрунтовується забезпеченням права дитини на спілкування зі своєю прабабою. Підтримання соціальних зв'язків є важливою складовою належного виховання дитини та формування її особистості в дусі поваги до сімейних цінностей. Отже надання дозволу на виїзд дитини за кордон відповідатиме її інтересам і має позитивну мету, а відтак суд не вбачає підстав для обмеження такого права дитини. Разом з тим, з огляду на положення пп.1 п.4 Постанови КМУ №27, у дозволі на виїзд дитини за кордон зазначається держава прямування дитини та відповідний часовий проміжок. Отже в рішенні суду мають бути зазначені такі обставини. З урахуванням обставин справи суд вважає, що обґрунтованим є надання дозволу дитині на виїзд до Литовської Республіки без згоди батька з наступним поверненням до України в період часу літніх канікул з 01.06.2017р. до 25.08.2017р., що обумовлює перебування за кордоном в період не більше 86 календарних днів. При цьому з огляду на зміст позовних вимог такий виїзд має здійснюватись у супроводі позивачки, яка є його матір'ю. Доводи позивачки про необхідність надання дитині дозволу на виїзд за межі України без дозволу батька без обмеження строку його дії суд вважає необґрунтованими, оскільки у віці до 16 років дитина не набуває повної процесуальної дієздатності, а відтак кожен її виїзд за межі території України має погоджуватись батьками або судом для з'ясування доцільності такої поїздки, що забезпечуватиме належні гарантії безпечної реалізації дитиною своїх свобод. Стосовно вимог про надання дозволу на оформлення дитині паспорту для виїзду за кордон, то суд зауважує наступне. Перелік документів, які дають право громадянину України на виїзд з України та в'їзд в Україну передбачений статтею 2 Закону №3857-ХІІ, яка після внесення до неї змін Законом України від 14.07.2016 р. №1474-VIII, не передбачає такого виду документів як «проїзний документ дитини». Отже для виїзду за межі України громадянину, який не досяг 16-річного віку, оформлюється паспорт для виїзду за кордон відповідно до «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ від 07.05.2014р. №152. Відповідно до зазначеного Порядку у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, які не перебувають у шлюбі між собою, подання письмової згоди того з батьків, хто проживає окремо, непотрібно. В такому випадку заявник подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів, зокрема, довідку про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію. За таких обставин вимога про надання дозволу позивачці на оформлення без згоди відповідача їх дитині паспорту громадянина України для виїзду за кордон є необґрунтованою, оскільки наявність такого дозволу не передбачена законом. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати суд зауважує, що враховуючи принцип пропорційності відшкодування судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог, то на підставі ст.88 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню половина понесених нею судових витрат, тобто 275,60грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial