Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що вона з 03.12.2001 року працювала в КП «Київпастранс» на посаді начальника управління правового забезпечення, а з 20.01.2009 року - на посаді першого заступника начальника юридичного управління. Вказує, що наказом КП «Київпастранс» від 23.12.2014 року №323 «Про скорочення штату працівників Дирекції комунального підприємства «Київпастранс» були скорочені і виключені із штатного розпису працівників Дирекції підприємства всі посади працівників юридичного управління, в тому числі і посада першого заступника начальника юридичного управління. Зазначає, що наказом №140-к від 24.03.2015 року вона була звільнена з посади першого заступника начальника юридичного управління 24.03.2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України та відповідно до рішення Подільського районного суду м.Києва від 07.10.2015 року звільнення було визнано незаконним та зобов'язано поновити на посаді першого заступника начальника юридичного управління в комунальному підприємстві «Київпастранс» з 24.03.2015 року. Крім того, зазначає, що у подальшому наказом підприємства від 08.12.2015 № 542-к на виконання рішення Подільського районного суду м.Києва від 07.10.2015 року вона була поновлена на посаді першого заступника начальника юридичного управління/, однак, у зв'язку з тим, що посаду першого заступника начальника юридичного управління було скорочено та виключено із штатного розпису ще 23.12.2014 року, наказом від 23.12.2014 №323 «Про скорочення штату працівників Дирекції комунального підприємства «Київпастранс», то при поновленні на цій посаді її необхідно було ввести у штатний розпис, оскільки така посада була відсутня у штатному розписі Дирекції підприємства. Вказує, що 28.12.2015 року її було попереджено про наступне звільнення з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням посади першого заступника начальника юридичного управління та наказом від 29.01.2016 року № 13-к її було звільнено з посади першого заступника начальника юридичного управління 29.01.2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки її було звільнено з порушенням вимог ч.1 п.1 ст.40, ч.2 ст.40, ст.44, ст.47, 116 КЗпП України, була змушена звернутись до суду з даним позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 13.06.2016 року (а.с.60-62) та заяви про збільшення розміру позовних вимог від 24.11.2016 року (а.с.119-120) просить визнати звільнення незаконним, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі 5 986 грн. 26 коп. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1 152 грн. 84 коп., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необгрунтований та безпідставно заявлений. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.5 ст. 43 Конституції України Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 45 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України однією з гарантій держави гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України забезпечення права громадян на працю вказано, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.1 ст.42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 03.12.2001 року працювала в КП «Київпастранс» на посаді начальника управління правового забезпечення, що підтверджується витягом з наказу №25 від 03.12.2001 р. по КП «Київпастранс». Згідно наказу КП «Київпастранс» за №10-к від 20.01.2009 р. позивачку було переведено з 20.01.2009 р. на посаду першого заступника начальника юридичного управління. Наказом №322 від 23.12.2014 р. «Про затвердження змін до штатного розпису» відповідно до статуту комунального підприємства «Київпастранс», вимог законодавства про працю, положень колективного договору на 2012-2014 р.р. і змін та доповнень №1 до цього колективного договору, затверджено та введено в дію з 23 грудня 2014 р. зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців Дирекції підприємств згідно з додатком Крім того, також 23.12.2014 р. генеральним директором КП «Київпастранс» видано наказ №323 «Про скорочення штату працівників Дирекції КП «Кивпастранс», в якому зазначено, що у зв'язку із змінами в організації праці та введенням в дію з 23 грудня 2014 р. штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців Дирекції підприємства підлягають скороченню і виключенню із штатного розпису посади за переліком, зокрема, і посада першого заступника начальника юридичного управління. 21.01.2015 р. позивачка отримала повідомлення №23 від 19.01.2015 р. про заплановане звільнення з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, в якому її одночасно повідомлено про можливість переведення на посаду згідно переліку вакантних посад, що додавався до повідомлення. Згідно наказу КП «Київпастранс» за №140-п від 24.03.2015 р. про припинення трудового договору позивачка була звільнена 24.03.2015 р. з посади першого заступника начальника юридичного управління у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.10.2015 року звільнення позивачки 24.03.2015 з посади першого заступника начальника юридичного управління комунального підприємства «Київпастранс» визнано незаконним, поновлено її на посаді першого заступника начальника юридичного управління в комунальному підприємстві «Київпастранс» з 24.03.2015 року та стягнуто з КП «Київпастранс» (код 31725604) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 800 гривень 60 копійок (а.с.9-10). Крім того, відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 16.12.2015 року вищезазначене рішення Подільського районного суду м. Києва від 07.10.2015 року набрало законної сили (а.с.12-14). Як вбачається з матеріалів справи, наказом КП «Київпастранс» від 08.12.2015 року № 542-к на виконання рішення Подільського районного суду м.Києва від 07.10.2015 року позивачку було поновлено на посаді першого заступника начальника юридичного управління (а.с.17), однак у зв'язку з тим, що посада першого заступника начальника юридичного управління була скорочена та 23.12.2014 року виключена зі штатного розпису відповідно до наказу від 23.12.2014 року № 323 « Про скорочення штату працівників Дирекції КП «Київпастранс» (а.с.15), 28.12.2015 року позивачка була попереджена про наступне звільнення з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням посади першого заступника начальника юридичного управління (а.с.42), а відповідно до наказу від 29.01.2016 № 13-к її було звільнено з посади першого заступника начальника юридичного управління 29.01.2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Згідно ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Таким чином, виходячи із змісту вказаної статті, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачці були запропоновані відповідачем посади вакантні станом на 28.12.2015 року (а.с.43-47) та станом на 29.01.2016 року (а.с.48-52), однак позивачка у підтвердження своїх позовних вимог що до невиконання відповідачем вимог ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України посилається на те, що посада, яка найбільше відповідала її спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи та яка була вакантною у період з дня попередження до дня звільнення, не була їй запропонована, що підтверджується витягом з офіційного сайту КП «Київпастранс» http://kpt.kiev.ua/phonebook (а.с.55), у зв'язку вищевикладеним, суд приходить до висновку, що відповідачем не був виконаний обов'язок по працевлаштуванню позивачки належним чином, а тому звільнення позивачки не можна вважати законним. Судом встановлено, що позивачка у своєму позові просить стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 5 986 грн. 26 коп. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1 152 грн. 84 коп., які відповідно до довідок, виданих відповідачем (а.с.99, 116) були нараховані, однак не виплачені. Крім того, слід зазначити, що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступних підстав. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Слід зазначити, що позивачка моральну шкоду обґрунтувала тим, що порушення відповідачем її законних прав у сфері трудових відносин потягло за собою позбавлення спокою, спричинення душевних страждань, втрату можливості спілкування з адекватно мислячими колегами по роботі, втрату можливості реалізації своїх професійних здібностей в трудовому колективі, в якому вона сумлінно працювала багато років, а тому визначила розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 гривень, однак, суд не може прийняти дані посилання позивачки як належний та допустимий в розумінні ст.ст. 10, 22, 60 ЦПК України доказ того, що вищезазначені обставини спричинили останній моральної шкоди, в зв'язку з чим в задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити. Крім того, слід зазначити, що у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині визнання звільнення незаконним, стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги в розмірі 5 986 грн. 26 коп. та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1 152 грн. 84 коп. підлягають задоволенню, оскільки вони доведені в ході судового розгляду та підтверджені належними доказами. У зв'язку з вищевикладеним, ст.ст. 40, 42-1, 49-2, 235 КЗпП України,

Outcome: approved