Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

Позивачка звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1993 року по 17.12.2004 року. Зазначає, що після розлучення вони проживали з відповідачем разом із збереженням сімейних стосунків до кінця січня 2020 року. За час перебування у шлюбі, спільними зусиллями за сумісні кошти ними був побудований будинок під [ADDRESS] . Під будинком та для його обслуговування знаходиться земельна ділянка площею 1,0741 га в т.ч. 0,25 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивачка вважає, що оскільки будинок із спорудами та земельна ділянка під ними набуті під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, то вони є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до експертного висновку ринкова вартість будинку під [ADDRESS] та земельної ділянки складає 1 040 415,00 грн., тобто половина становить - 520 207,50 грн. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] будинок під [ADDRESS] та земельну ділянку площею 1,0741 га в т.ч. 0,2500 для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] як компенсацію 1/2 вартості будинку під [ADDRESS] та земельної ділянки площею 1,0741 га в т.ч. 0,2500 для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] суму в розмірі 520 207,50 грн.; вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 21 травня 2020 року вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 08 липня 2020 року прийнято вищевказану справу до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 11 вересня 2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузьменко С.В. подала відзив на позовну заяву, який мотивувала тим, що наведені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, оскільки ще у 2004 році, після того як позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, вона виїхала з будинку та проживала у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . В цьому ж населеному пункті працювала перукарем. Після ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом рішення про розірвання шлюбу, позивачка та відповідач поділили спільне майно подружжя, позивачка вивезла всі меблі. Крім того, зазначає, що на момент розірвання шлюбу у подружжя був неповнолітній син - [PERSON] , 1993 року народження, якому на той час виповнилося 11 років, та який залишився проживати з відповідачем, був повністю на його утриманні. Також як відомо відповідачу, з 2014 року позивачка почала їздити за межі України на роботу. Вищенаведене підтверджує, що з 2004 року позивач та відповідач не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство та в будинку [ADDRESS] , починаючи з 2004 року по сьогоднішній день, [PERSON] не проживала. Під час зареєстрованого шлюбу на відповідача було оформлено лише право власності на житловий будинок [ADDRESS] , однак з висновку експерта, наданого позивачкою, вбачається, що ним було проведено оцінку житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Однак, враховуючи той факт, що в період шлюбу було побудовано лише будинок, а господарські споруди не було побудовано, висновок експерта не може бути дійсним. Також в період шлюбу подружжя не отримувало земельні ділянки, оскільки такі земельні ділянки було приватизовано відповідачем після розірвання шлюбу. Посилаючись на викладене, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 28 вересня 2020 року позивачка надала відповідь на відзив, в якій зазначає, що відзив є необґрунтованим, а факти наведені в ньому викладені неправдиво та суперечливо. У зв`язку з неможливістю подальшого проживання з [PERSON] , позивачка вимушена була подати на розлучення та разом з дитиною виїхати жити до батьків, але через чотири місяці за проханням дитини позивачка повернулася проживати в будинок по [ADDRESS] . Зазначає, що на той час і до подання цього позову ніякого поділу майна не було і питання про поділ майна до 2020 року не виникало. Також зазначає, що у 2016 році вона була прописана в цьому ж будинку та постійно там проживала до січня 2020 року. Крім того, звертає увагу на непослідовність голови Яблунівської сільської ради щодо видачі довідки від 14.05.2020 року, в якій зазначено, що [PERSON] до 2020 року проживала в господарстві по [ADDRESS] , а у довідці від 11.06.2020 року зазначається, що з 2005 року і по даний час за вказаною адресою не проживає. Щодо факту працевлаштування позивачки за кордоном вказує, що дійсно для покращення матеріального стану сім`ї вимушена була поїхати на заробітки за кордон і всі кошти витрачала на дитину та ремонт, облаштування вищевказаного будинку. Щодо строку позовної давності зазначає, що спір про розподіл майна виник в січні 2020 року, коли позивачка запропонувала відповідачу вирішити дане питання, на що відповідач в різкій формі відмовився будь що ділити, більше того, він не дав можливості забрати їй особисті речі. А тому вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки спір виник лише на початку 2020 року. 28 вересня 2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузьменко С.В. надала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в який зазначає, що твердження позивачки, що вона працювала за кордоном та зароблені кошти витрачала на їхню дитину не відповідає дійсності, оскільки син [PERSON] за рахунок відповідача закінчив Учбово-торгівельний центр, навчався в Національній академії статистики, обліку та аудиту, за сприяння відповідача та за його кошти син [PERSON] продовжив навчання у Національній академії статистики, обліку та аудиту, яку закінчив у 2014 році. Переймаючись майбутнім сина, відповідач сплачував і подальше навчання сина у Білоцерківському національному аграрному університеті. Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року підготовче провадження по даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 01 квітня 2021 року представник позивачки - адвокат Мочинський А.Р. направив заяву про відмову від частини позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] компенсації вартості 1/2 будинку під [ADDRESS] та земельної ділянки площею 1,0741 га в т.ч. 0,2500 для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] в сумі 520 207,50 грн., відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Протокольною ухвалою суду від 02 квітня 2021 року задоволено заяву представника позивачки - адвоката Мочинського А.Р. про відмову від частини позовних вимог та закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] компенсації вартості 1/2 будинку під [ADDRESS] та земельної ділянки площею 1,0741 га в т.ч. 0,2500 для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] в сумі 520 207,50 грн.. 02 квітня 2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Козачков В.Л. подав клопотання про застосування строків позовної давності, у зв`язку з тим, що позивач та відповідач поділили спільне майно подружжя на початку 2005 року, тобто після прийняття Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення про розірвання шлюбу. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у процесуальних заявах. Відповідач та його представники в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у процесуальних заявах. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 06 лютого 1993 року по 17 грудня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] та копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-21979 від 17 грудня 2004 року. В судовому засіданні встановлено, що сторони від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Під час зареєстрованого шлюбу, а саме з 06 лютого 1993 року по 17 грудня 2004 року, сторонами було побудовано житловий будинок за [ADDRESS] , загальною площею 123,8 кв.м., житловою площею 73,2 кв.м. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі наказу райдержадміністрації №22, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 10 вересня 2001 року, за реєстровим №469 /а.с. 68/. Як вбачається з довідки №02-33/21 від 14.05.2020 року, виданої Яблунівською сільською радою Білоцерківського району Київської області щодо облікової інформації по господарських книг Яблунівської сільської ради на житловий будинок по [ADDRESS] : номер об`єкта по господарського обліку Яблунівської сільської ради [NUMBER] в по господарській книзі №6 ст.70-72 відкритий на ім`я [PERSON] . Рік побудови житлового будинку згідно по господарської книги на житловий будинок - 1998. Земельна ділянка 1,0471 га, в т.ч. 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . /а.с. 10/. Таким чином, вказане нерухоме майно було набуте відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року по справі №1-7/99 принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. За змістом частини першої Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Оскільки подружжям частина спірного майна була набута у період шлюбу та до набрання чинності Сімейним кодексом України (до 01 січня 2004 року), то при поділі такого майна застосуванню підлягають положення статті 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 466/8857/15. Приписами частини 1 статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Нормами статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За змістом вказаних норм, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. В судовому засіданні відповідач [PERSON] стверджував, що житловий будинок по [ADDRESS] був побудований його батьками [PERSON] та [PERSON] , однак жодних доказів на підтвердження таких тверджень відповідач суду не надав. Суд звертає увагу, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на вказаний вище житловий будинок; доказів на спростування презумпції, що відповідають положенням ст.ст. 77 - 80 ЦПК України, відповідачем суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судових засідань. Таким чином судом встановлено, що житловий будинок відповідач набув у власність перебуваючи у шлюбі з позивачем, також зазначене майно не є його особистою власністю в розумінні статті 24 КпШС України, а тому спірний будинок являється об`єктом права спільною сумісної власності сторін, як колишнього подружжя. Що стосується земельних ділянок, то як встановлено судом, земельні ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,8241 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] , були видані [PERSON] на підставі рішення двадцять третьої сесії п`ятого скликання Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 16 вересня 2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадян сіл Яблунівка та Мала Сквирка» /а.с. 72/, а 16 квітня 2010 року [PERSON] видано державні акти серії ЯК №883494 та серії ЯК №883495 на право власності на зазначені земельні ділянки. За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, щодо твердження позивача, а саме що спірні земельні ділянки є спільної власністю подружжя не заслуговують на увагу та спростовуються нормами чинного законодавства, оскільки земельні ділянки були передані у власність [PERSON] безоплатно (приватизовані) відповідно до вимог ЗК України, після розірвання зареєстрованого шлюбу з позивачкою, отже є його особистою власністю, а тому режим спільного сумісного майна подружжя на земельні ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,8241 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] , не поширюється. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 72 СК України Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У своїй заяві про застосування строку позовної давності представник відповідача зазначає, що позивачкою пропущений строк позовної давності, так як сторони поділили майно ще у грудні 2004 року, одразу ж після розірвання шлюбу. Так, у судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що вони з позивачкою поділили спільне майно ще у 2004 році, одразу ж після розірвання шлюбу. [PERSON] забрала речі та переїхала проживати в будинок своїх батьків. Починаючи з 2004 року по сьогоднішній день в будинку [ADDRESS] позивачка не проживала. Крім того, як відомо відповідачу, з 2014 року [PERSON] працювала за межами України. На підтвердження своїх доводів, відповідач надав копію довідки №02-33/91 від 11.06.2020 року, виданої головою Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Савчуком А.М. та актом обстеження житлового будинку в с. Яблунівка від 11 червня 2020 року, з яких вбачається, що колишня дружина [PERSON] - [PERSON] з 2005 року в будинку [ADDRESS] не проживає та не утримує його. Однак, вказаний доказ суд не бере до уваги, оскільки як пояснив в судовому засіданні свідок сільський голова [PERSON] , вищевказана довідка та акт обстеження житлового будинку була видана ним зі слів відповідача [PERSON] та пояснень [PERSON] , який вказав, що [PERSON] не проживає в спірному будинку. При цьому обстеження житлового будинку ним не проводилось. Також пояснив, що дійсні особисті відносини між сторонами йому не відомі. При цьому, свідок [PERSON] , який є кумом відповідача, в судовому засіданні пояснив, що наскільки йому відомо, сторони розлучились у 2005 році, на даний час позивачка з [PERSON] не проживає, в будинку відвідував їх не часто, не частіше одного разу на рік. Відповідно до довідки №02-33/73 від 14.05.2020 року, виданої Яблунівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, позивачка [PERSON] дійсно з 2016 року зареєстрована і до 2020 року проживала в господарстві по [ADDRESS] /а.с. 11/. Крім того, згідно довідки №02-33/21 від 14.05.2020 року, виданої Яблунівською сільською радою Білоцерківського району Київської області щодо облікової інформації по господарських книг Яблунівської сільської ради на житловий будинок по [ADDRESS] в будинку за [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 16.10.2001 року, [PERSON] - з 11.10.2016 року та [PERSON] - з 20.08.2009 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] , рідний брат позивачки, пояснив, що сторони вселились в спірний будинок у 2000 році, а у 2005 році розлучились. Після розлучення в 2005 році позивачка забрала з будинку особисті речі та кілька місяців проживала у батьків, а потім повернулась до [PERSON] . Також йому відомо, що сестра працевлаштувалась за кордон, по приїзду привозила подарунки [PERSON] та сину, крім того у 2018 році сестра робила ремонт у кімнатах спірного будинку. Свідок [PERSON] - мама позивачки, пояснила, що після розлучення [PERSON] та [PERSON] , донька приїхала до неї з особистими речами та проживала в неї близько двох місяців, а потім на вмовляння відповідача повернулась до нього та проживала з ним однією сім`єю до березня 2020 року. В 2018 році позивачка власними силами та за власний кошт робила ремонт у двох кімнатах спірного будинку. В подальшому, 29.03.2020 року, по приїзду доньки з чергової закордонної поїздки, відповідач із сином, посилаючись на карантинні обмеження пов`язані із розповсюдження вірусу COVID-19, не допустили її до помешкання будинку. Свідок [PERSON] , який є двоюрідним братом відповідача, в судовому засіданні підтвердив те, що позивачка у 2018 році робила ремонт у 2-х кімнатах спірного будинку. До 2016 року місцем реєстрації проживання позивачки була адреса проживання батьків [PERSON] , а у 2016 році відповідач одноособово, так як позивачка в той час перебувала за кордоном, зареєстрував її місце проживання за своєю адресою в спірному будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний будинок сторони будували разом, про те, що [PERSON] та [PERSON] розлучилися не знає. Пояснила, що відвідувала їх близько 6-8 разів на рік, вони удвох вітали її сина [PERSON] . Крім того, свідок з чоловіком двічі була у них на святкуванні днів народження, з яких на святкуванні 40-річчя [PERSON] . Святкування якого відбувалось на подвір`ї спірного будинку, в створених «шалашах», а позивачка займалась приготуванням страв та організацією свята, як господиня цього будинку. Зазначений факт також підтверджується поясненнями позивачки у судовому засіданні, не заперечується відповідачем та підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допитаними в судовому засіданні під присягою. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Свідок [PERSON] , яка працює паспортистом в Яблунівській сільській раді, пояснила, що у 2016 році особисто відповідач [PERSON] , без присутності позивачки, змінив її місце реєстрації проживання, зареєструвавши її за місцем свого проживання у спірному будинку. Обставини їхнього подружнього життя їй невідомі. Свідок [PERSON] , який будував спірний будинок, в судовому засіданні пояснив, що близько 10 разів заходив до будинку [PERSON] , в якому був лише відповідач. Останній пояснював відсутність дружини тим, що вона працює за кордоном. Також, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивачку як дружину [PERSON] . Обставини їхнього подружнього життя їй невідомі. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки вони не стосуються суті спору. Також суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] - сина [PERSON] та [PERSON] , оскільки він є зацікавленою особою, надавав непослідовні, суперечливі покази, які протирічать матеріалам справи і показам інших свідків. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що дійсно, у 2005 році після розлучення переїхала проживати в будинок до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , однак приблизно через чотири місяці повернулась проживати за адресою : [ADDRESS] та проживала там до березня 2020 року. Більше того, відповідач у 2016 році з власної волі зареєстрував її місце проживання за цією ж адресою. Також пояснила, що для покращення матеріального стану, працевлаштувалась за кордоном та всі зароблені кошти витрачала на облаштування спірного будинку та сім`ю. Однак, у березні 2020 року по приїзду з чергової поїздки з-за кордону, відповідач із сином не допустили її до будинку та навіть не дали можливості забрати її особисті речі, у зв`язку з чим [PERSON] зверталась до поліції. На виконання ухвали суду від 29 вересня 2020 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України надав інформацію щодо перетину державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , в період з 23.10.2015 року по сьогоднішній день, з якої вбачається, що остання неодноразово перетинала межі державного кордону України, що в свою чергу підтверджує пояснення [PERSON] щодо її працевлаштування за межами країни /а.с. 121/. Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ - про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. У постанові від 06 листопада 2019 року по справі №203/304/17 Верховний Суд підкреслив, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації йому права власності на будинок, саме починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу. Водночас відповідач для обґрунтування заяви про сплив строку позовної давності повинен довести суду, що перешкоджання розпочалося з цього моменту, а не пізніше. Чого зроблено не було. Іншими словами потрібні докази, а не лише заяви. Таким чином, суд погоджується із ствердженням сторони позивачки, що право спільної сумісної власності позивача на спірний житловий будинок [PERSON] було порушено саме з березня 2020 року, оскільки до цього часу сторони проживали разом та вели спільне господарство, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, а відповідачем не доведено зворотнього, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що нерухоме майно - житловий будинок за адресою [ADDRESS] , було набуте під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі, - суд приходить до висновку, що вищенаведений об`єкт нерухомого майна є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 840,80 та сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 420,40 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 57, 60, 70 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та

Outcome: partial