Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

позивачка звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача в його користь 3 562,56 грн. компенсації за невикористані щорічні відпустки; 20 482,50 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені та 2 000 грн. моральної шкоди. В обгрунтування позову покликається на те, що з 02.08.2007 року працював у відповідача на посаді підсобного робітника на основне місце праці. Згідно наказу №19-к від 01.10.2013р. його було звільнено з роботи у порядку переведення в ПП «Еталон-Ком» у відповідності п.5 ст.36 КЗпП України, при цьому керівництво ТзОВ «Еталон» компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні йому не виплатило, запевнивши така компенсація буде перерахована на рахунок ПП «Еталон-Ком». В подальшому, 29.12.2014р. наказом №25 його було звільнено з ПП «Еталон-Ком» за власним бажанням у відповідності до статті 38 КЗпП України. При звільненні з ним не був проведений розрахунок по компенсації за невикористану відпустку у кількості 144 дні, які він не використав, працюючи на ТОВ «Еталон». У відповідь на його письмове звернення до ТОВ «Еталон», останнє повідомило, що жодної компенсації за невикористану відпустку на рахунок ПП «Еталон-Ком» відносно нього перераховано не було. Таким чином, відповідач, окрім невиплати йому компенсації за невикористані відпустки, також допустив порушення термінів проведення розрахунку при звільненні, що є підставою для стягнення з підприємства середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Зазначає, що вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних трудових прав, які просить захистити в судовому порядку. Крім того, ствердив, що через неправомірні дії відповідача зазнав психологічних та душевних страждань, а тому просить відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 2 000 грн. Представник позивача подала до суду заяву за змісту якої, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти прийняття заочного рішення не заперечує, а розгляд справи просить здійснювати у відсутності позивача та його представника, на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідач ТзОВ «Еталон» в судове засідання не з'явився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін та з врахуванням поданої представником позивача заяви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем ТзОВ «Еталон», згідно з наказом №71-к від 02.08.2007р. позивач був прийнято на роботу на посаду підсобного робітника на основне місце праці, що також підтверджується відповідним записом №15 від 02.08.2007р. в трудовій книжці позивача. Згодом, 01 жовтня 2013р. наказом №19-к позивача було звільнено з роботи у порядку переведення в ПП «Еталон-Ком» у відповідності п.5 ст.36 КЗпП України. Згідно положень ст.83 КЗпП та ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, органiзацiю грошова компенсація за невикористану ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, органiзацiї, куди перейшов працівник. В обгрунтування свою позовних вимог позивач покликається на те, що керівництво ТзОВ «Еталон» (відповідач) запевнили його, що компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток буде перераховано на рахунок підприємства на яке його переводять, а саме на ПП «Еталон-Ком». Вказаний факт відповідачем, в силу неявки його представника, не заперечений. В подальшому, 29 грудня 2014 року наказом №25 позивача [PERSON] було звільнено з ПП «Еталон-Ком» за власним бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом №18 від 29.12.2014р. в трудовій книжці позивача, однак при звільненні позивачу не був проведений повний розрахунок в частині виплати компенсації за невикористану відпустку у кількості 144 дні, які він не використав, працюючи на ТОВ «Еталон». Так, 20 січня 2015 року позивач звернувся до ПП «Еталон-Ком» з письмовою заявою (вхідний № Вх-Р15/1-3 від 20.01.2015р.) про проведення розрахунку по компенсації за невикористану відпустку у кількості 144 дні. Згідно листа-відповіді ПП «Еталон-Ком» за № Вих-Р15-18 від 27 січня 2015 року, останній повідомив позивача, що ТОВ «Еталон» жодної компенсації за невикористану ним відпустку на рахунок ПП «Еталон-Ком» не перераховував. Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести виплату працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації. Порядок розрахунку сум відпускних за надані працівникам щорічні відпустки, додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки визначений в Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100. Так, відповідно до цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Як встановлено судом, відповідач ТОВ «Еталон» не виплатило позивачу при звільнені грошової компенсація за невикористані відпустки за період роботи позивача 2012-2013р.р., не перерахувало таку компенсацію на рахунок підприємства на яке позивача переводили (ПП «Еталон-Ком»). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до 01.01.1997р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Таким чином, з врахуванням представленого позивачем розрахунку, сума грошової компенсації за не використані дні щорічних відпусток за період 2012-2013р.р., яка підлягає стягненню з відповідача, складає 3 562,56 грн., та обчислюється наступним чином: 24,74 грн. (розмір середньоденної заробітної плати за розрахований період) х 144 (кількість календарних днів невикористаної відпустки) = 3 562,56 грн. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з положеннями п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Період затримки розрахунку з позивачем складає: з моменту звільнення позивача, тобто з 01 жовтня 2013 року та по 31 березня 2015 року. Отже, з врахуванням даних поданого позивачем розрахунку, суд, вираховуючи середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку при звільнені позивача, виходить з того, що середньомісячна заробітна плата позивача, що передувала його звільненню за останні два місяці становила 655,42 грн. (сумарна зарплата за останні два місяці роботи), яку слід поділити на 12 (кількість робочих днів за два останні місяці), і таким чином отримуємо - 54,62 грн. (середній заробіток позивачка), який слід помножити на 375 дні (робочі дні за розрахований період). В результаті з відповідача слід стягнути у користь позивача 20 482,50 грн. середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку. Роз'ясненнями, що містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. З огляду на вищенаведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 562,56 грн. компенсації за невикористані щорічні відпустки, а також 20 482,50 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, є підставними та обгрунтованими, а відтак такі слід задоволити в повному обсязі. Частковому задоволенню підлягає вимога про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій відповідача, яку суд визначає наступним чином. Статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Зі змісту положень п.9 вказаної постанови Пленуму ВСУ вбачається, що розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з того, що в результаті недотримання відповідачем при звільненні позивача вимог ст.ст.47, 83, 116 КЗпП України, останній зазнав довготривалих душевних стражданнях, нервових переживань, що спричинило погіршення стану його здоров'я, а тому з огляду глибину фізичних та душевних страждань позивача, інших обставин справи та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів 1 000 грн. завданої моральної шкоди. Крім того, за умовами ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з ТОВ «Еталон» в користь держави слід також стягнути 250,45 грн. судового збору. На підставі ст.ст.2, 36, 47, 51, 83, 116, 117, 232-233, 237-1, 238 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки», п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9, п.п. 20, 21, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13, Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 та

Outcome: approved