Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просила визнати договір дарування [ADDRESS], укладений між відповідачами у 2002 р. удаваним правочином, укладеним для приховування договору купівлі-продажу визнати цей будинок спільною власністю подружжя та поділити його шляхом визнання за нею права власності на ? його частину. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні обставинам, викладеним у позові. Додатково пояснила, що дійсно реєструвала місце свого проживання окремо від чоловіка, брала домову книгу, однак не дивилася, що написано на штампі БТІ. Потім побачити документи не мала змоги, бо вони зберігалися чоловіком у сейфі. Представник позивачки позов, викладене в ньому та пояснення позивачки підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, просив справу розглядати у його відсутність, позов визнав, про що надав письмову заяву. Відповідач [PERSON] позов не визнав, бо позивачка знала ще під час укладення договору про його оформлення як договору дарування, була присутньою у нотаріуса, пропустила строк звернення до суду. У судовому засіданні дослідженні докази: копія свідоцтва про укладення шлюбу, довідка ЛКП «Паспортна служба» №42 від 20.08.2013 р.; довідки з адресно-довідкового підрозділу УДМС У у Луганській області; копія договору дарування житлового будинку; рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення; заява [PERSON] Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.ст.60, 69-71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 23 листопада 1991 р. 21 листопада 2002 р. між відповідачами був укладений договір дарування жилого будинку за адресою: [ADDRESS], де дарувальником є відповідач [PERSON] а обдарованим відповідач [PERSON] З письмової заяви відповідача [PERSON] до суду, пояснень позивачки вбачається, що за житловий будинок за адресою: [ADDRESS], ним від відповідача [PERSON] було отримано суму еквівалентну 3500 доларів США. Згідно із ст. 58 ч.2 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладання договору), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що до договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] повинні були застосовуватися правила договору купівлі продажу. Разом із тим, відповідач [PERSON] не визнав позов, бо позивачка пропустила строк звернення до суду, що суд розцінює як заяву про застосування позовної давності. Згідно абз. 2 п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З наданої суду копій паспортів сторін і домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS], вбачається, що позивачка була зареєстрована у названому будинку 01.08.2003 р., а відповідач [PERSON] - 08.08.2003 р,, тобто позивачка і відповідач [PERSON] реєстрували місце свого проживання не одночасно, що позивачкою не заперечується. Також на останній сторінці обкладинки є штамп Лисичанського БТІ, з якого вбачається, що [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 01.11.2002 р, право власності зареєстроване 13 листопад 2002 р., тобто на момент реєстрації місця проживання позивачки на домовій книзі цей штамп вже був. Таким чином, суд вважає, що строк перебіг позовної давності до вимог про визнання договору удаваним у позивачки почався з моменту, коли вона могла дізнатися про порушення свого права, тобто з 01 серпня 2003 р. Таким чином, позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним не можуть бути задоволенні в зв'язку зі спливом строку позовної давності для звернення до суду. Оскільки договір дарування [ADDRESS] не визнаний недійсним, то він належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], не є спільної сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги про визнання його спільним майном подружжя та визнання права власності на ? його частку за позивачкою задоволенню не підлягають як такі, що заявлені безпідставно. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed