Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, з урахуванням уточнень в частині зміни підстави задоволення позовних вимог вказуючи, що 05.11.1990 року помер [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина у вигляді 2/3 частини житлового будинку розташованого в смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2. 1/3 частина зазначеного будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.05.1991 р. виданого [PERSON] держнотконторою. Спадкоємцями [PERSON] були його дружина [PERSON] та його син від першого шлюбу за заповітом відповідач [PERSON]. [PERSON] свої спадкові права оформила та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.05.1991 року. Також зазначає, що 25.01.2006 року її мати [PERSON] подарувала їй 2/3 частини вищезазначеного будинку. Проте, інший спадкоємець [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті батька до органів нотаріату надав, але свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину будинку не отримав і до теперішнього часу ця частина є неоформленою. Він майже 24 роки мешкає за межами України, своєю часткою будинку не цікавиться, а вона весь цей час доглядає за будинком, сплачує комунальні послуги, робить поточні ремонти тощо, а тому вважає, що вона безперешкодно, відкрито володіє будинком, а відповідач [PERSON] про це обізнаний, але не претьєндує на свою частку в звязку з чим за нею в порядку ст. 344 ЦК України може бути визнано право власності на 1/3 частину зазначеного будинку за набувальною давністю. В звязку з чим просить визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку розташованого в смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов по вищезазначеним підставам підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Також суду пояснили, що у 2006 році мати позивачки [PERSON] подарувала їй 2/3 частини житлового будинку розташованого в смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2. Зазначений будинок ще у 1979 році придбав [PERSON] з яким мати позивачки на той час перебувала у шлюбі, який було укладено у 1974 року. Після смерті [PERSON], який помер 05.11.1990 року мати позивачки успадкувала за законом як дружина його частку у будинку в звязку з чим у цілому їй і стало належати 2/3 частки зазначеного будинку які вона за життя і подарувала позивачки. Крім цього зазначили, що після смерті [PERSON] є ще один спадкоємиць його син від першого шлюбу відповідач [PERSON], якому за заповітом [PERSON] заповів 1/3 частину спірного будинку. Проте [PERSON] мешкає на території РФ, зазначеною часткою будинку, яку прийняв у спадок від батька не цікавиться, її оформленням на своє імя не займається, останній раз приїздив на територію України у 1990 році на похорони батька і більш його ніхто не бачив. Його недбале ставлення до нерухомого майна вже призвело до руйнування також належного йому будинку по вулиці Димитрова, 4, і як би не утримання позивачкою спірного будинку він теж знаходився б у не придатному для проживання стані. Проте, позивачка більш ніж 24 роки відкрито, безперешкодно проживає в будинку, утримує його, займається домашнім господарством, робить поточні ремонти тощо, а відповідач [PERSON] знаючи про це, взагалі бездіє, а тому вважають, що на підставі набувальної давності за позивачкою слід визнати право власності на 1/3 частку спірного будинку, яка була прийнята у спадок, але не була оформлена відповідачем [PERSON] Представник відповідача [PERSON] селищної ради Володарського району Донецької області в судове засідання не зявився. Надав суду письмову заяву в якій просив справу розглянути без участі представника сільради та прийняти рішення на розсуд суду. Допитаний у судовому засіданні Нижнеінгашського районного суду Красноярського краю Російської Федерації на підставі ст. 132 ЦПК України в порядку судового доручення відповідач [PERSON] позов не визнав та заперечував проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що він свідоцтво про право на спадщину після смерті батька не отримував, оскільки був відсутній на території України. [PERSON] обіцяла сплатити йому вартість половини будинку його батька, але цього не зробила. Останній раз він приїздив на територію України у 1993 році для оформлення спадкових прав за заповітом батька, але документи не отримав. Йому також відомо, що у [PERSON] був власний будинок, який допомагав будувати його батько [PERSON] також не заперечував проти розгляду справи [PERSON] райсудом без його участі. Представник третьої особи: [PERSON] державної нотаріальної контори, яка є завідуючою нотконтори [PERSON] в судове засідання не зявилася. Надала суду письмову заяву в якій просила справу розглянути без їх участі. Також в письмовій заяві, від 04.03.2014 р. № 313/01-24 зазначила, що не згодна з позовними вимогами [PERSON], оскільки 1/3 частину житлового будинку розташованого в смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2 прийняв спадкоємиць гр. [PERSON] його син (громадянин РФ станом на 1991 рік) [PERSON] (а.с. 46). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що знають родину позивачки багато років. Їм відомо, що вона мешкає у будинку розташованому в смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2. Доглядає за даним будинком, утримує його. Ніяких перешкод у користуванні будинком їй ніхто ні чинить. Проте, свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] мешкала в будинку по вулиці Димитрова, а тільки в період смерті її матері переїхала на постійне місце проживання у [INFO] де зараз і проживає. Однак свідок [PERSON] пояснила, що позивачка мешкає у спірному будинку постійно безперервно приблизно 20 років. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників процесу достатніми, суд розглянув справу у відсутність нез*явившихся відповідачів та третьої особи. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, враховуючи пояснення відповідача [PERSON], розглянувши письмові заяви представників відповідача [PERSON] селищної ради Володарського району Донецької області та третьої особи: [PERSON] державної нотаріальної контори, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дослідивши матеріали спадкових справ №159/1990р, та №189/2008р. суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так судом встановлено, що позивачка є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ВЭ №141349 виданого 26.01.1949 р. згідно якого матірю [PERSON] зазначена [PERSON], яка згідно свідоцтва про шлюб серії ІІ-ВЭ № 550248 виданого 12.02.1974 р. уклала шлюб з [PERSON] та отримала прізвище чоловіка «Кішкан», а [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб серії ІІ-ГЩ № 211145 виданого 16.12.1967 р. уклала шлюб з [PERSON] та отримала прізвище «Єсіна». Відповідно до договору купівлі продажу від 18.12.1979 року [PERSON] придбав у [PERSON] за 2000 крб. недобудований житловий будинок розташований в смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2 готовністю 13 %. Відповідач [PERSON] є рідним сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ВЭ № 082067 від 26.05.1955 року. Згідно свідоцтва про смерть № 387\~994 від 05.11.1990 р. [PERSON] помер 05.11.1990 р. у віці 65 років. Після його смерті до [PERSON] держнотконтори з заявами про прийняття спадщини у вигляді будинку № 2 по вул. Миру в смт Володарське звернулися його дружина [PERSON] що підтверджується заявою від 14.11.1990 р. № 241 Н-Д № 189 та його син [PERSON], що підтверджується заявою від 28.11.1990 р. справа № 159. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.1991 р. виданого [PERSON] держнотконторою за реєстр. № 566 за дружиною померлого [PERSON] [PERSON] визнано право власності на 1/6 частку житлового будинку з прибудовами за адресою смт Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2. Згідно свідоцтва про право власності від 05.05.1991 р. виданого [PERSON] держнотконторою за реєстр. № 568 за [PERSON], як дружиною [PERSON] визнано право власності на ? частку в спільному сумісному майні подружжя вищезазначеного домоволодіння. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку, 25.01.2006 року [PERSON] подарувала [PERSON] 2/3 частини спірного житлового будинку, що їй належить на підставі вищезазначених свідоцтв. 31.10.2006 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО № 169098 від 01.11.2006 р. 15.02.2007 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на 2/3 частини вищезазначеного домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «[PERSON] БТІ». Згідно правового змісту ст. 344 ЦПК України на яку посилається позивачка як на підставу задоволення її позовних вимог особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає не доведеним доводи позивачки, що вона відкрито, безперервно володіє 1/3 частиною спірного домоволодіння, яку у спадщину прийняв відповідач [PERSON] протягом десяти років, оскільки жодних доказів з цього приводу суду надано не було, що є безумовною підставою у відмові в позові. Так, позивачкою взагалі не надано суду доказів, що вона фактично мешкає в спірному будинку і з якого часу, утримує, доглядає його, робить будь які роботи з його ремонту, тощо, а пояснення свідків з цього приводу суд не може взяти до уваги, оскільки ці обставини мають бути підтвердженні тільки певними доказами, а саме документально, і не можуть бути доведені в інший спосіб, а саме свідченнями свідків. Крім цього з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивачка переїхала до будинку № 2 по вулиці Миру з місця проживання [INFO] після смерті матері, т.б. в жовтні 2006 року, а тому з даних пояснень вбачається, що станом на травень 2015 року вона мешкає у будинку тільки 8 років 7 місяців, в звязку з чим положення ст. 344 ЦК України застосуванню до виниклих правовідносин застосуванню не підлягають. Також, як встановлено судом позивачка отримала у дар від матері 2/3 частки будинку згідно договору дарування у 2006 році, а зареєструвала це право у встановленому законом порядку тільки 15.02.2007 року, т.б. тільки з цього часу у неї виникло законне право власності на цю частку будинку, а тому період володіння більшою часткою спірного домоволодіння є менш ніж 10 років, т.б. меншим ніж передбачено у ст. 344 ЦК України. Також спростовуються доводи позивачки щодо її мешкання у спірному будинку понад останні 24 роки, відомостями які встановлені нотаріусом при складанні дослідженого судом вищезазначеного договору дарування частини жилого будинку з якого вбачається, що обдарована [PERSON] станом на час укладання даного договору мешкає в смт Володарське, вул. Димитрова, буд. № 4, а згідно паспортних даних, які позивачка надає суду вбачається, що вона за зазначеною адресою зареєстрована з 24.01.1996 р. Також слід зазначити, що суд критично оцінює та не приймає до уваги покази свідка [PERSON] щодо постійного, безперервного проживання позивачки понад 20 років в будинку № 2 по вулиці Миру, оскільки дані покази є субєктивними та спростовуються дослідженими в судовому засіданні у своїй сукупності доказами. Крім цього слід зазначити, що відмовляючи в задоволенні позову суд також виходить з наступного. Так, враховуючи, що як встановлено судом спадкодавець [PERSON] помер у 1990 році суд вважає, що до виниклих правовідносин слід застосовувати законодавство, яке діяло на час його смерті, т.б. ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.ст. 524 -\~527 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. Статтями 529 -530 цього Кодексу передбачено дві черги спадкоємців за законом, а ст. 534 передбачено спадкоємство за заповітом. Відповідно ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємиць її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Проте, статтею 549 цього Кодексу передбачені дії що свідчать про прийняття спадщини, зокрема п.2 ч.1 цієї статті передбачає, що визнається, що спадкоємиць прийняв спадщину, якщо він надав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини і ці дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином враховуючи, що син померлого [PERSON] [PERSON] не відмовився від спадщини у виді частки будинку, прийняв спадщину після смерті батька, оскільки у встановлені строки подав до нотконтори відповідну заяву, що також визнається стороною позивача, а також враховуючи, конституційний принцип про непорушність права власності, суд вважає, що це його право є гарантованим, а тому вимоги позивачки про визнання за нею його права власності є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, в звязку з чим і з цих підстав позов задоволенню не підлягає. Також слід зазначити, що не отримання спадкоємцем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для позбавлення його даного права, оскільки в розумінні положень ст.ст. 560 - 561 ЦК Української РСР законодавець не визначив граничний термін видачі такого свідоцтва. Інші докази надані стороною позивача не спростовують висновків суду, а тому суд не приймає їх до уваги. Оскільки позивачки у задоволенні її позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що судові витрати понесені нею при зверненні до суду, а саме судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 243,60 грн. та судовий збір за подачу заяви про витребування доказів у справі в розмірі 121,80 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України на її користь відшкодуванню стороною відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed