Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивачка [PERSON], з урахуванням уточнення позовних вимог(а.с.1-3,59-60) просить: - визнати недійсним договір дарування належних їй 11/20 частки житлового будинку з прибудовами, верандою, відповідною часткою господарських будівель, що становить квартиру [ADDRESS], укладений 04.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 04.10.2010 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1824. - визнати недійсним договір дарування належної їй земельної ділянки загальною площею 0,0252 га, кадастровий номер 0510500000:00:002:0094, в межах згідно з планом. яка розташована в м. Козятині по вулиці Стуса, під номером 1/1, укладений 04.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 04.10.2010 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1826. Позивачка посилається на те, що вона постійно проживає та зареєстрована за адресою: [INFO]. Вказана частина будинку належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 21.12.1974 року. Вона проживає сама, оскільки її чоловік [PERSON] помер 19.07.2005 року, дітей у них немає. У 2010 році вона познайомилась з відповідачем [PERSON], який є чужим для неї чоловіком, який почав їй допомагати, приносити продукти харчування, а замість цього він попросив переписати йому належний їй будинок, тобто укласти договір довічного утримання. Вона погодилась, і у грудні 2010 року уклала з ним у Козятинській нотаріальній конторі два договори, тексту яких вона не читала, вважаючи, що в них передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися з відповідачем. Приватний нотаріус їй текстів договорів також не оголошувала, копій договорів дарування вона також не отримувала. Вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання, але нещодавно дізналася, що сама подарувала відповідачу свій будинок та земельну ділянку. Вона помилилася щодо правової природи цих правочинів. Насправді вона хотіла скласти договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї, оскільки на даний час їй 78 років, і вона потребує сторонньої допомоги та підтримки. Також вона боїться, сильно хвилюється, не може по ночам спати, думаючи, що відповідач [PERSON] в будь-яку хвилину може її вигнати з будинку. Відповідач [PERSON] зовсім чужа їй людина, у неї є родичі, які б могли б жити біля неї та допомагати їй.. Договори дарування не відповідають її внутрішній волі та життєвим обставинам. При цьому, позивачка посилається на положення ст.ст.203,\~215,216,229.230 ЦК України. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, підтвердила зазначені вище обставини та пояснила, що наміру подарувати будинок та земельну ділянку відповідачу вона не мала. Укладаючи договір, вона думала, що [PERSON] догляне її до смерті. [PERSON] зовсім чужий їй чоловік, і вона помилилась, коли повірила йому. З [PERSON] її познайомив машиніст [PERSON], який проживав в іншій половині належного їй будинку, однака він уже помер. [PERSON] допомагав [PERSON], і вона вирішила, що він може допомагати і їй. [PERSON] приносив їй продукти харчування, дав 6000 грн. на ремонт веранди. У 2010 році відповідач сказав, що потрібно укласти договір, для того щоб він міг їй допомагати. Вона погодилась, так як [PERSON] запевнив її, що вона і далі буде жити у своєму будинку. Під час підписання договорів у нотаріуса вона не читала тексти договорів. Про існування договорів дарування, а не довічного утримання, вона взагалі не знала. Нотаріус тексти договорів також не зачитувала. Після підписання договорів нотаріус сказала, що хата вже не її. Вона спочатку розхвилювалась, однак швидко заспокоїлась, так як [PERSON] їй допомагав у всьому, купляв продукти харчування, вона залишилась проживати у будинку. Перших два роки після підписання договору відповідач надавав їй непогану допомогу, потім став допомагати менше. З літа 2014 року відповідач перестав їй допомагати, не приносив продукти, нічого не робив, нічим не допомагав, однак і не казав, щоб вона виселялась. Вважає, що її права порушені, просить позов задовольнити. Представник позивачки заявив клопотання про поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності. У звязку з тим, що тільки в лютому 2016 році позивачці стало відомо про те, що [PERSON] є власником її будинку та земельної ділянки на підставі договорів дарування, а не договору довічного утримання, тому строк позовної давності пропущено позивачкою з поважних причин, просить його поновити(а.с.97). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що його познайомив з позивачкою машиніст [PERSON], за яким він (відповідач) доглядав, бо той був одинокою людиною. Позивачка бачила, як він доглядав за [PERSON], і вони спільно дійшли думки про укладення договору дарування будинку. Позивачка взамін договору дарування просила ставитись до неї по-людськи, допомагати їй. Він обіцяв надавати їй допомогу, доглянути її до смерті та поховати. Він обіцяв позивачці, що ніколи не виселить її з будинку. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав заяву про застосування строків позовної давності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється матірю [PERSON] Вона нічого не знала про договір дарування, який підписав її син з позивачкою. Вона та її син доглядали за дідусем, який жив по сусідству та подарував її сину будинок. Позивачці запропонували укласти договір на тих самих умовах, і вона погодилась. Вони були в добрих стосунках з [PERSON] та допомагали їй. Третя особа - нотаріус [PERSON] - пояснила, що [PERSON] та [PERSON] укладали договір дарування на частину будинку та на земельну ділянку, які розташовані за адресою [ADDRESS]. Вони надали всі необхідні документи для укладання договору та були самі присутні при укладанні договору дарування в нотаріуса, тобто в неї. Перед тим як підписати договір, вона давала зразок договору для ознайомлення сторонам, які укладали договір. А також вона пояснювала про наслідки підписання договору, говорила, що [PERSON] втрачає право власності на житловий будинок та на земельну ділянку з моменту підписання даного договору. На, що їй було сказано: «Роби свою роботу, ми все знаємо», хто саме сказав, вона не памятає. Ніяких сумнівів щодо посвідчення цього договору дарування в неї не виникло. На запитання у [PERSON], де вона буде жити після підписання даного договору, вона відповіла, що буде жити в своєму будинку, тобто в цьому, що дарує. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі- продажу від 21.12.1974 року позивачка [PERSON] є власником 11/20 частки житлового будинку з прибудовами, верандою, відповідною часткою господарських будівель, що становить квартиру [ADDRESS](а.с.7-8, 10). Позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,0252 га, кадастровий номер 0510500000:00:002:0094, в межах згідно з планом. яка розташована в м. Козятині по вулиці Стуса, під номером 1/1, що доведено державним актом на право власності на земельну ділянку(а.с.36). 04.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування належних [PERSON] 11/20 частки житлового будинку з прибудовами, верандою, відповідною часткою господарських будівель, що становить квартиру [ADDRESS], посвідчений 04.10.2010 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1824(а.с.26-27). 04.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування належної їй земельної ділянки загальною площею 0,0252 га, кадастровий номер 0510500000:00:002:0094, в межах згідно з планом. яка розташована в м. Козятині по вулиці Стуса, під номером 1/1, посвідчений 04.10.2010 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1826(а.с.47-49). Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що [PERSON] проживає одна, що доведено довідкою квартального комітету №9 виконкому Козятинської міської ради(а.с.32). З пояснень позивачки та відповідача, свідка [PERSON] судом встановлено що сторони познайомились у 2010 році, коли відповідач доглядав гр. [PERSON]. який був власником іншої частини будинку, в якому проживає позивачка. При цьому позивачка бачила, як [PERSON] доглядає за [PERSON] - особою похилого віку і, враховуючи що вона проживає одна, вирішила укласти з відповідачем договір на тих умовах, що відповідач буде її доглядати, а вона залишиться проживати у своєму будинку. Позивачка [PERSON] стверджує, що вона мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Суд вважає зазначене твердження таким, що відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно(дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. не є договором дарування. Договір дарування не може бути укладеним під умовою. З тексту оспорюваних договорів вбачається, що вказівка на обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру в них відсутня. В той же час судом встановлено з пояснень сторін, що відповідач [PERSON] обіцяв позивачці [PERSON] надавати їй допомогу, доглянути її до смерті та поховати, обіцяв позивачці, що ніколи не виселить її з будинку. Сторони підтвердили в судовому засіданні, що відповідач дійсно надавав позивачці обіцяну ним допомогу до та декілька років після підписання договорів. Таким чином, обовязок обдаровуваного (відповідача [PERSON]П.) вчинити на користь дарувальника (позивачки [PERSON]М.) будь-яку дію майнового або немайнового характеру був однією з умов підписання позивачкою оспорюваних нею договорів, хоча цей обовязок обдаровуваного і не відображений в тексті оспорюваних договорів. Відтак суд вважає доведеним, що укладені позивачкою договори дарування не відповідали її внутрішній волі, яка була направлена на те, щоб забезпечити собі довічне утримання, так як вона є одинокою особою похилого віку(на момент укладення договорів їй виповнилось 72 роки), а взамін відповідач стане власником частини жилого будинку та земельної ділянки після її смерті. При цьому суд враховує те, що позивачка є людиною похилого віку, не має відповідної освіти, а відтак для неї мали важливе значення обіцянки і дії відповідача, а не назва підписаного нею договору; те, що після підписання договору позивачка залишилась проживати у своєму будинку, отримувала допомогу від відповідача, і була впевнена, що відповідач догляне її до смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування по своїй правовій природі передбачає, що обдаровуваний стає власником подарованого йому майна і відповідно до вимог ст. 317 ЦК України йому належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлена відсутність реального настання правових наслідків, що обумовлені укладеними між сторонами договорами дарування. Позивачка з 2010 року і по цей час продовжує володіти та користуватись частиною булинку та земельною ділянкою. Відповідач же не володіє, не користується і не розпоряджається належним йому відповідно до оспорюваних договорів майном. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу с торону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду\~\~\~ цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.\~\~\~\~\~\~ Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка помилилась щодо правової природи правочину та істотних його обставин, так як до та під час підписання договорів дарування була введена в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення природи правочину, прав та обовязків сторін, а саме щодо моменту переходу права власності на будинок і земельну ділянку від неї до відповідача. Внаслідок дій відповідача позивачка вважала, що вона продовжує залишатись власником будинку і що відповідач догляне її до смерті та стане власником будинку та земельної ділянки лише після її смерті і не бажала відчужувати належне їй майно за життя. Судом також встановлено з пояснень позивачки та відповідача, що після підписання договорів дарування позивачка залишилась проживати у своєму будинку і декілька років до літа 2014 року - отримувала допомогу від відповідача, і була впевнена, що відповідач догляне її до смерті. Суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, так як строк позовної давності позивачкою пропущений не був, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перестав надавати позивачці допомогу влітку 2014 року. Саме починаючи з цього часу позивачка могла довідатися про порушення свого права. Позовна заява здана в суд 20.12.2016 року(а.с.2), тобто в межах трирічного строку позовної давності, відтак відповідачу слід відмовити у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ст..ст.202,\~203,\~204,\~215,\~230 ЦК України, згідно з якими правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину , або якщо вона замовчує їх існування. На підставі наведеного,

Outcome: approved