Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 04 березня 1995 року Лівобережним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів в м. Києві, за актовим записом № 360. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя. Внаслідок негативних відносин, що склалися, їх сім`я розпалася і вони стали проживати окремо один від одного. Позивачка стверджує, що їх шлюб існує лише формально та його збереження суперечить її інтересам, що явилось підставою для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, а також зазначила, що позов про розірвання шлюбу підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Після розірвання шлюбу просить присвоїти їй дошлюбне прізвище - [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, хоч належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 04 березня 1995 року Лівобережним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів в м. Києві, за актовим записом № 360, який на даний час носить формальний характер, оскільки сторони фактично припинили сімейно-шлюбні відносини та проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства і не мають спільного бюджету. Примирення між сторонами стало неможливим, що видно із заяви позивачки про підтримання позовних вимог про розірвання шлюбу. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому відповідно до ст. 112 СК України шлюб між сторонами необхідно розірвати. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved