Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в редакції уточненої позовної заяви від 15.09.2014 року (а.с. 23-27), про витребування майна з чужого незаконного володіння, повернення вартості безпідставно набутого майна, стягнення боргу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що в квітні - травні 2013 року до неї звернулася відповідачка [PERSON] з проханням позичити їй належні позивачці золоті вироби ( шість каблучок 585 проби, вагою 22, 28 г ) для поліпшення її матеріального стану, які зобовязалася повернути за місяць два. 09 травня 2014 року позивачка звернулася до Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про зобовязання [PERSON] повернути надані останній позивачкою речі. В ході досудового слідства зясувалося, що золоті вироби, які позивачка передала в користування відповідачці [PERSON], знаходяться в ломбардах, при цьому відповідачкою [PERSON] 20.05.2014 року було написано розписку, відповідно до якої остання зобовязалася повернути золото до 20.07.2014 року. Однак, відповідачка [PERSON] умови власноручно написаної розписки не виконала, в звязку з чим золоті вироби, які знаходилися в ломбардах, були викуплені позивачкою за власні кошти, при цьому викуплено було лише пять золотих каблучок , загальною вартістю 5 579, 75 грв.. Щодо шостої золотої каблучки, 585 проби, вагою 5 , 3 г, розміром 19,5 , вартістю 4 689 грв., то остання зникла та місцезнаходження такої невідоме, при цьому в добровільному порядку відповідачка [PERSON] таку повертати не збирається. Окрім того, у 2012 році на прохання відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивачка надала в тимчасове користування останніх компютер для розваг їхніх дітей, який відповідно до кредитного договору № 401064291 від 18.11.2011 року , що був укладений між чоловіком позивачки [PERSON] та ПАТ «Альфа Банк», був придбаний в кредит чоловіком позивачки за 7 618, 21 грв., при цьому в ході досудового слідства було виявлено, що вказаний компютер відповідачі також заклали в ломбард. Також, 13.01.2014 року відповідачка [PERSON] взяла в борг у позивачки грошові кошти в сумі 8 000 грв., для погашення кредитів в банках, які за усною домовленістю обіцяла повернути через пів - року, тобто до кінця липня 2014 року, при цьому, боргова розписка між сторонами складена не була , так як останні знаходяться в родинних відносинах, однак, при укладенні угоди були присутні свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Отримані кошти були використані на потреби сімї відповідачів, однак, до теперішнього часу останніми такі не повернуті. Позивачка зазначала, що через те, що була змушена просити, а згодом вимагати родину відповідачів повернути належні їй речі та грошові кошти, зазнала великого стресу, оскільки її життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок неправомірних дій відповідачів вона зазнала моральних втрат, була позбавлена можливості вести звичний для себе спосіб життя, так як тривалий час змушена була звертатися до різних інстанцій з метою захисту своїх прав. Окрім того, увесь цей час позивачка була вагітною, народивши дитину 02.08.2014 року та зазнала значних емоційних переживань, до теперішнього часу відчуває себе ошуканою, що негативно впливає на її психічний стан. Відтак, позивачка вважає, що діями відповідачів їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 25 000, 00 грв.. Посилаючись на ст. ст. 11, 16, 23, 276, 280, 525, 526, 530, 543, 611, 614, 620, 623, 625, 831, 833, 834, 836, 1046-1049, 1052, 1167, 1190, 1212, 1213 ЦК України, позивачка просила : - стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на її користь борг на загальну суму 13 579, 75 грв. ( 8 000, 00 грв. + 5 579, 75 грв.); - витребувати з незаконного володіння відповідачів у солідарному порядку золоту каблучку 585 проби, вагою 5,3 г, розміром 19,5 , або гроші за неї в сумі 4 689, 00 грв., а також компютер «BRAVO» A 31.03EL , та компютерні комплектуючі - монітор 22 »Aсer» V 223HQVB, Миша «Sven» CS-302 USB, або грошові кошти за нього в сумі 7 618, 21 грв.; - стягнути з відповідачів у солідарному порядку на відшкодування моральної шкоди 25 000, 00 грв.; - стягнути з відповідачів у солідарному порядку на відшкодування судових витрат по справі 511, 98 грв.. Окрім того, у п. 5 прохальної частини позовної заяви позивачка для забезпечення позову просила накласти арешт на майно відповідачів, яка ухвалою суду від 14.10.2014 року повернута позивачу без розгляду (а. с. 54-55). В ході розгляду справи позивачка збільшила розмір своїх позовних вимог, про що надала відповідну заяву, яку остаточно підтримала в редакції від 12.12.2014 року (а.с. 168-170), згідно до якої заборгованість за договором позики в сумі 8 000, 00 грв. та грошові кошти за золоту каблучку вартістю 4 689, 00 грв. просила стягнути з відповідачів, з урахуванням інфляційних нарахувань в розмірі 1 673, 51 грв., а також 3 % річних в розмірі 280, 42 грв., відповідно до ст. 625 ЦК України, крім того, на відшкодування судових витрат стягнути з відповідачів додатково 19, 54 грв.. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та представник останньої [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги визнали частково, а зокрема в частині стягнення на користь позивачки грошової суми в розмірі 5 579, 75 грв. за золоті каблучки, які були закладені відповідачкою в ломбард та викуплені позивачкою за власний рахунок, позовні вимоги визнали повністю, в іншій частині позовні вимоги не визнали. Відповідач [PERSON] в судове засідання для виступу в судових дебатах не зявився, надав суду заяву, про розгляд справи в його відсутності (а.с. 189, 196), при цьому, опитаний в судовому засіданні 29.10.2014 року та 12.12.2014 року, журнали яких є невідємною частиною даного судового засідання, позовні вимоги також визнав частково, а зокрема, в частині повернення позивачці грошової суми за викуплені нею з ломбарду золоті каблучки в розмірі 5 579, 75 грв. позовні вимоги визнав повністю, в іншій частині позовні вимоги не визнав. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], відповідача [PERSON], наданих в судовому засіданні 29.10.2014 року та 12.12.2014 року, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оглянувши оригінал кредитного договору № 401064291 від 18.11.2011 року, графік погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, оригінали квитанцій про сплату кредитної заборгованості, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного: - так, згідно ст. 827 ЦК України, за договором позички, одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає, або зобовязується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це, або якщо це випливає із суті відносин між ними. Згідно ст. 828 ЦК України, договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно. Відповідно до ст. 829 ЦК України, позичкодавцем може бути фізична особа. Так, право передачі речі у позичку має власник речі. Позичкодавцем може бути також особа, уповноважена на укладання договору позички. Так, згідно ст. 831 ЦК України, якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею. Відповідно до ст. 833 ЦК України, користувач зобовязаний користуватися річчю за її призначенням, або відповідно до мети, визначеною у договорі, користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором, повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Згідно ст. 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повернув річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. В судовому засіданні позивачка зазначила, що в квітні травні 2013 року, на прохання відповідачки [PERSON] позичити їй золоті вироби, надала останній належні їй шість золотих каблучок, які були потрібні відповідачці для поліпшення матеріального становища її родини, а зокрема, відповідачка мала закласти їх в ломбард для того, щоб мати змогу купити гусят, оплатити комунальні послуги, віддати борги. При цьому, згодом відповідачка мала викупити золоті каблучки з ломбарду та повернути їх позивачці через місяць - два. Однак, до травня місяця 2014 року золоті каблучки відповідачкою повернуті не були, в звязку з чим позивачка була змушена звертатися до Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, з приводу неправомірних дій відповідача щодо неповернення отриманого майна, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (ас.15). 20.05.2014 року відповідачкою [PERSON] власноручно була написана розписка про зобовязання повернути золото до 20.07.2014 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 7). Однак, відповідачка [PERSON] умови власноручно написаної розписки не виконала, в звязку з чим золоті вироби, які знаходилися в ломбардах, були викуплені позивачкою за власні кошти, при цьому викуплено було лише пять золотих каблучок , загальною вартістю 5 579, 75 грв.. Вказані доводи позивачки підтверджені останньою наданими до матеріалів справи квитанціями про сплату грошових коштів за повернення займу з ломбарду на загальну суму 5 579, 75 грв.. (4 079, 00 грв. + 1 500, 75 грв.) (а.с. 10). Вищевказані обставини, встановлені в судовому засіданні в цій частині, відповідачі по справі не заперечували та не оспорювали, а відтак, позовні вимоги в частині відшкодування позивачці грошових коштів за викуплені нею пять золотих каблучок, наданих відповідачу [PERSON] в позичку, визнали повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 836 ЦК України передбачено, що якщо після припинення договору користувач не повертає річ, то позичкодавець має право вимагати відшкодування завданих збитків. Відтак, вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачів грошових коштів в сумі 5 579, 75 грв. є обґрунтованими та підлягають до задоволення, при цьому, вказана сума підлягає стягненню на відшкодування завданих збитків у звязку з неповерненням відповідачкою [PERSON] переданих у її користування пяти золотих каблучок, та не є боргом в розумінні статей 1046 - 1049 ЦК України, на які в обґрунтування вказаних вимог позивачка посилалася в позовній заяві. Посилання позивачки в обґрунтування вищевказаних вимог на ст. 1213 ЦК України також є безпідставними, оскільки аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобовязань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Натомість, відносини, що виникли між сторонами є договірними та виникли з підстав укладення договору позички. Вказані грошові кошти, в розмірі 5 579, 75 грв., підлягають стягненню з відповідачів у солідарному порядку, оскільки, пять золотих каблучок відповідачкою [PERSON] було взято у позивачки для потреб сімї та гроші, отримані за вказані каблучки в ломбарді, як вказала відповідачка в судовому засіданні , були потрачені виключно на потреби сімї, а відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Стосовно вимог позивачки про витребування із незаконного володіння відповідачів золотої каблучки 585 проби, вагою 5,3г, розміром 19,5, або повернення грошових коштів за неї в сумі 4 689, 00 грв., суд зазначає наступне: - так, в судовому засіданні позивачка вказала, що передала відповідачці [PERSON] шість золотих каблучок , пять з яких вона викупила з ломбарду самостійно, а шоста каблучка 585 проби, вагою 5, 3 г, розміром 19,5 та вартістю 4 689, 00 грв. зникла та відповідачами до теперішнього часу не повернута. На підтвердження наявності у позивачки зазначеної золотої каблучки, остання надала суду копію етикетки (бирки) з магазину «Ювелирный мир» на золотий виріб у вигляді каблучки 585 проби, масою 5,3 г, розміром 19,5, вартістю 4 689, 00 грв. (а.с. 33), фотокартку, з обведеною на ній каблучкою, яка, як зазначила позивачка, і є тією самою шостою золотою каблучкою, переданою нею відповідачці [PERSON] (с.93). Окрім того, опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що каблучка , яка зображена на фотознімку і обведена колом дійсно належала позивачці. Відповідачка [PERSON] та представник останньої [PERSON] в судовому засіданні дане категорично заперечували та пояснили, що позивачкою в користування відповідачу [PERSON] було надано лише пять золотих каблучок, повернути гроші за які вони не заперечують. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим , в судовому засіданні позивачкою належними доказами не доведено, що саме золота каблучка 585 проби, 19,5 розміру, вагою 5,3 г та вартістю 4 689,00 грв. була передана нею відповідачу [PERSON] в користування за договором позички, оскільки будь-яких письмових доказів щодо надання в користування відповідачеві саме такої каблучки та саме з такими визначеними індивідуальними ознаками позивачем не надано. Покази свідка [PERSON] про те, що зображена на фотографії каблучка належала позивачеві, в достатній мірі не свідчать про те, що саме ця каблучка має вагу 5,30 г., розмір 19,5, пробу 585 та коштує 4 689 ,00 грв., а також про те, що остання була передана позивачем відповідачу, оскільки факт передачі такої каблучки свідок безпосередньо не бачив та про дане йому відомо зі слів позивача. Окрім того, факт належності вищезазначеної каблучки безпосередньо позивачу належними доказами в судовому засіданні також не доведений. Так, надана позивачем копія бирки на золоту каблучку 585 проби, 19,5 розміру , вагою 5,30 г та вартістю 4 689,00 грв. не свідчить про безумовну належність саме цієї каблучки, з вищезазначеними індивідуальними ознаками , позивачці, оскільки відповідно до п. п. 23, 24 Правил роздрібної торгівлі ювелірними та іншими виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, затверджених постановою КМУ від 25 березня 1999 р. N 460 - продаж ювелірних виробів здійснюється тільки з індивідуальним обслуговуванням покупців. Розрахунки з покупцями здійснюються за готівку на повну суму покупки через зареєстровані, опломбовані в установленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з обов'язковою видачею розрахункового документа встановленої форми, що підтверджують виконання розрахункових операцій, а також за чеками банків або в іншому порядку відповідно до законодавства. Товарний чек виписується у двох примірниках, один з них видається покупцю. У товарному чеку зазначається номер або назва торговельного підприємства, найменування товару, артикул, метрична проба, вага виробу, його роздрібна ціна, дата продажу, прізвище продавця, штамп торговельного підприємства. Разом з тим, товарний чек, який би засвідчував придбання золотої каблучки саме з тими індивідуальними ознаками на які вказує позивачка її чоловіком [PERSON] , яка є подарунком останнього на заручини, позивачем не наданий. Відтак, сама по собі бирка ювелірного виробу на якій зазначено вагу, розмір, вартість та пробу останнього не свідчить, що обручка саме з такими індивідуальними ознаками перебувала у власності позивачки та саме така була передана останньою відповідачу в користування. Окрім того, при звернені до суду з позовом в редакції від 04.09.2014 року (ас. 2-6), в додатках до позову зазначено, що до матеріалів такого додається копія бирки втраченої каблучки, тобто шостої каблучки, яка була передана відповідачеві. Так, дійсно на аркуші справи 12 міститься бирка на золоту каблучку з такими індивідуальними ознаками - Р 18/06, 8032, 585 проби, 19,5 розміру, масою 5, 30 г, вартістю 689, 00 грв. (ас.12). Після усунення недоліків та подання до суду уточненої позовної заяви в редакції від 15.09.014 року (ас.24-27), позивач в додатках до неї також зазначив про надання копії бирки неповернутої каблучки. Так, на аркуші справи 33 міститься бирка на якій зазначені наступні індивідуальні ознаки золотої каблучки - Р 18/06, 8032, 585 проба, розмір 19,5, вага 5,30, вартість 4 689, 00 грв.. Таким чином, вбачається, що одна й та сама бирка надана позивачкою на втрачену каблучку в одному випадку містить ціну 689 грв. (ас.12), а в іншому 4 689 грв. (ас.33), при цьому в судовому засіданні позивачка будь-яких пояснень з приводу даного не надала, вказавши, що не розуміє як таке могло статися, що , в свою чергу, викликає в суду сумніви в достовірності вартості такої каблучки на яку посилається позивач , без наявності належно оформленого товарного чеку щодо придбання чоловіком позивачки [PERSON] саме такої каблучки та саме такої вартості на яку вказує позивач, яка була подарована позивачці її чоловіком на заручини. Оскільки доказування не може грунтуватися на припущеннях, то в суду не має достатніх правових підстав стверджувати про належність позивачці золотої каблучки вартістю 4 689 грв.. Посилання позивачки на те, що відповідачка власноручно написала розписку про повернення їй золота ( ас.7), не доводить отримання відповідачкою [PERSON] від позивача [PERSON] саме шести золотих каблучок , при цьому й з визначеними індивідуальними ознаками, на які вказує позивачка щодо шостої каблучки , оскільки з розписки вбачаться, що відповідач зобов»язався повернути золото до 20.07.2014 року, однак яке саме , якою вартістю та в якому розмірі в розписці не зазначено. Постанова про закриття кримінального провадження від 22.05.2014 року (ас.85), в якій слідчим Касянчук С.П. зазначено про те, що в ході досудового слідства було встановлено, що [PERSON] передала в користування [PERSON] шість каблучок золота 585 проби, на думку суду беззаперечно не доводить даного, а саме щодо кількості переданих каблучок, з огляду на те, що слідчий Касянчук С.П., допитаний в якості свідка в судовому засіданні, не зміг пояснити якими ж саме слідчими діями , окрім показів самої [PERSON] , доведено факт передання нею відповідачці саме шести золотих каблучок, а не п»яти , як стверджує відповідачка, а зокрема і факт передання шостої каблучки вартістю 4 689 грв., при цьому при допиті відповідачки [PERSON] в якості свідка при проведенні досудового слідства, остання в протоколі допиту вказувала, що не пам»ятає точної кількості переданих їй [PERSON] золотих каблучок (ас.90). Відтак, доводи позивачки щодо надання нею в користування відповідачу [PERSON] не п»яти, а шести золотих каблучок, при цьому шостої каблучки саме вартістю 4 689 грв., окрім показів самої позивачки в судовому засіданні нічим об»єктивно не підтверджені та допустимими і належними доказами не доведені. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, за обставин, що встановлені в судовому засіданні та зазначені вище, вимоги позивачки в цій частині , а саме щодо витребування з незаконного володіння відповідачів золотої каблучки 585 проби, вагою 5,3 г, розміром 19,5, вартістю 4 689 грв., або зобов»язання повернути за неї гроші є необгрунтованими , не доведеними належними та допустимими доказами , а відтак задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не доведено, що відповідачі незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи каблучкою належною позивачці , вартістю 4 689,00 грв., або, відповідно до ст. 827 ЦК України отримали таку за договором позички. Щодо вимог позивачки про повернення їй відповідачами комп»ютера, або його вартості в розмірі 7 618, 21 грв., суд зазначає наступне:\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ - так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до кредитного договору № 401064291 від 18.11.2011 року, копія якого долучена до матеріалів справи (ас.35), між ПАТ » Альфа-Банк» та чоловіком позивачки [PERSON] (ас.171), був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 7 618, 21 грв. на придбання товару у вигляді - монітора 22 « Acer V22311HQVB», вартістю 1 091, грв., комп»ютерної комплектуючої Миша «Sven CS-302USB», вартістю 54 грв., комп»ютера BRAVO A 31/03 EL, вартістю 3 093, 00 грв., додаткового сервісу (сертифікати і картки), комплексний пакет Налаштування, вартістю 1 637, 00 грв.. В судовому засіданні позивачка зазначала, що на прохання відповідачів [PERSON] та [PERSON] вказаний комп»ютер в 2012 році був переданий останнім в тимчасове користування для того, щоб ним могли користуватися діти відповідачів, в яких комп»ютера не було. Однак, в ході досудового розслідування за заявою позивачки про повернення їй відповідачами грошових коштів вона дізналася про те, що вказаний комп»ютер також закладено відповідачами в ломбард. Відтак, просила витребувати з незаконного володіння відповідачів вказаний комп»ютер та його складові, або повернути за нього грошові кошти в сумі 7 618, 21 грв.. Відповідачі в судовому засіданні проти даного заперечували, при цьому відповідачка [PERSON] пояснила, що чоловік позивачки [PERSON] є її рідним братом, якого вона попросила взяти на своєї ім»я кредит для придбання для неї комп»ютера, оскільки на той час вона ніде не працювала та не мала змоги оформити кредит на себе. [PERSON] погодився їй допомогти та кредитний договір оформив на своє ім»я, придбавши ком»ютер фактично для відповідачки [PERSON] та її родини, який в той же день , разом з усіма документами, був привезений до неї додому та встановлений саме [PERSON]. Згодом , а саме 29.11.2011 року за комп»ютер її чоловік [PERSON] повернув чоловіку позивачки [PERSON] грошові кошти в сумі 6 500 грв., на що також вказував і відповідач [PERSON], будучи опитаним в судовому засіданні 29.10.2014 року. Вирішуючи питання про застосування правової норми , яка має регулювати правовідносини , що склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що в даному випадку слід застосувати норми про договір позички, наведені в главі 60 ЦК України. Так, в судовому засіданні сторони по справі не заперечували та підтвердили ту обставину, що спірний компютер був придбаний чоловіком позивачки [PERSON] в кредит на підставі укладеного між ним та ПАТ «Альфа Банк» кредитного договору від 18.11.2011 року. Разом з тим, позивачка стверджувала, що вказаний компютер був придбаний її чоловіком саме для їхньої родини, а не родини відповідачів, при цьому був наданий останнім в тимчасове користування для розваг їхніх дітей, які компютера не мали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також пояснив, що вищезазначений компютер, який був придбаний ним у кредит, він купував виключно для своєї родини, при цьому ні про які домовленості між ним та відповідачкою [PERSON] про придбання даного компютера саме для неї, йому нічого не відомо. Окрім того, ніякої оплати за вказаний компютер в розмірі 6 500 грв. від відповідача [PERSON] він ніколи не отримував. Відповідачі дане категорично заперечували, наполягаючи на тому, що вказаний компютер був придбаний [PERSON] саме для них за домовленістю з відповідачкою [PERSON], при цьому за вказаний компютер сплатили чоловіку позивачки 6 500 грв., про що в судовому засіданні також вказав свідок [PERSON] , пояснивши, що зі слів відповідача [PERSON] йому відомо про передачу останнім чоловіку позивачки [PERSON] грошових коштів в сумі приблизно 6 000 - 7 000 грв. за придбаний компютер. Проаналізувавши вищенаведені пояснення сторін, суд вважає, що доводи відповідачів стосовно наявності між ними та чоловіком позивачки [PERSON] усної домовленості про придбання компютера за кредитним договором саме для них, а також в частині повернення останньому грошових коштів за компютер в сумі 6 500 грв. нічим обєктивно в судовому засіданні не підтверджені та не доведені. Оскільки в судовому засіданні сам свідок [PERSON] категорично заперечував наявність будь-якої домовленості між ним та [PERSON] про придбання компютеру, саме для неї, при цьому наданий кредитний договір оформлений на імя [PERSON] , суд вважає, що доводи позивачки про придбання спірного компютеру чоловіком останньої, для потреб їхньої родини, є обґрунтованими. На підтвердження сплати вказаного кредиту позивачкою були надані графік погашення заборгованості за кредитом, квитанції про сплату кредиту отримувачу ПАТ «Альфа Банк» (а.с. а.с. 175-180), оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні. При цьому, не дивлячись на відсутність в наданих для огляду квитанціях номеру рахунку для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за кредитним договором № 29097401064291 , або номеру кредитного договору в судовому засіданні не було встановлено, що вказаний кредит до теперішнього часу не погашений, або мається заборгованість за вказаним кредитним договором, або кредитні кошти сплачувались замість [PERSON] іншими особами, а в тому числі і відповідачами. Відтак, у суду не має підстав стверджувати, що вказаний кредит є непогашеним або погашався замість [PERSON] іншими особами, в разі придбання ним компютеру для інших осіб. Суд зауважує, що щодо непогашення кредитної заборгованості в розмірі 7 618, 21 грв. саме [PERSON], відповідачами по справі будь - яких доказів не надано. При цьому, питання погашення чи не погашення [PERSON] кредитної заборгованості не має правового значення для вирішення спору щодо повернення речі, переданої в тимчасове користування, а зокрема ком»ютера, який, як достовірно встановлено в судовому засіданні, був придбаний саме [PERSON], а відтак і належав останньому. Окрім того, твердження відповідачів про передачу ними чоловіку позивачки грошової суми в розмірі 6 500 грв. за придбаний для них компютер, суд до уваги не приймає, оскільки факт отримання вказаних грошей [PERSON] заперечувався, а будь-яких належних письмових доказів, щодо передачі йому вказаної суми, відповідачами в судовому засіданні надано не було. Відповідно до п. 3 ст. 208 ЦК України в письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. При цьому, згідно положень чинного законодавства, факт передачі грошей, не може підтверджуватися показами свідків, оскільки такі є неналежними та недопустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або спорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що спірний компютер дійсно належав родині позивачки та був переданий в тимчасове користування родині відповідачів, відповідно до ст. 828 ЦК України. Твердження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] , в частині заявлення вимог що стосуються компютера, є неналежним позивачем, так як власником останнього є її чоловік [PERSON], що придбав такий за кредитним договором, суд знаходить необґрунтованими, оскільки позивачка з [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії 1-КИ № 414924 з 07 червня 2008 року, перебуває в зареєстрованому шлюбі (а.с. 171), а відповідно до вимог ст. 60 СК України, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому такі вимоги на думку суду, можуть заявлятися і позивачкою по справі як дружиною [PERSON]. Відповідно до ст. 831 ЦК України, договір позички може бути укладений на певний строк чи на невизначений строк. Якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею. В судовому засіданні встановлено, що компютер у тимчасове користування відповідачів був переданий без встановлення строку користування річчю. Відповідно до ст. 833 ЦК України, користувач зобовязаний користуватися річчю за її призначенням, або відповідно до мети, визначеної у договорі. Разом з тим, позивачка [PERSON] вказала, що в даний час належний її родині компютер не перебуває в користуванні відповідачів, оскільки закладений такими в ломбард. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що на теперішній час спірного компютера у них дійсно не має взагалі , при цьому останній був проданий приблизно три місяці тому назад. Таким чином, встановлено, що переданий в користування відповідачів компютер не використовується останніми за призначенням, а відтак позивачка правомірно заявляє вимоги про повернення їй речі, переданої відповідачам в тимчасове користування. Відповідно до вимог ст. 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Оскільки в судовому засіданні, встановлено, що переданий в користування компютер відповідачами був проданий та в наявності його не має, суд вважає вимоги позивачки про стягнення його вартості обґрунтованими. При цьому, вирішуючи питання про вартість переданого в користування компютера, суд виходить з того, що така становить 5 875, 06 грв., про що зазначено в кредитному договорі від 18.11.2011 року (а.с. 14-35). З вартістю компютера в розмірі 7 618, 21 грв., яку просив стягнути позивач, суд не погоджується, оскільки, як вбачається з наданого графіку погашення заборгованості остання не є вартістю безпосередньо товару, тобто компютера та його комплектуючих, а є сумою кредиту, яка окрім вартості товару включає в себе комісію за надання кредиту в розмірі 685, 64 грв. та страхову суму в розмірі 1 057, 51 грв. (а.с. 180), які не включаються до вартості придбаної речі. Відтак, суд знаходить, що вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення та з відповідачів, у солідарному порядку, слід стягнути на відшкодування завданих збитків, у звязку з неповерненням переданого в користування їхній родині компютеру з його комплектуючими , грошову суму в розмірі 5 875, 06 грв., яка не є боргом в розумінні статей 1046 - 1049 ЦК України, на які в обґрунтування вказаних вимог позивачка посилалася в позовній заяві та сама річ не є безпідставно набутим майном у розумінні ст. 1213 ЦК України, оскільки відносини, що виникли між сторонами в цій частині є також договірними та виникли з підстав укладення договору позички. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В обґрунтування позовних вимог, щодо стягнення з відповідачів, у солідарному порядку , переданої останнім в борг грошової суми в розмірі 8 000 грв., позивачка вказувала на те, що 13.01.2014 року відповідачка [PERSON] взяла в неї в борг грошову суму в розмірі 8 000 грв., яка була їй потрібна для погашення кредитів в банках, при цьому, повернути такі відповідачка обіцяла до кінця липня 2014 року. Боргова розписка, або договір позики між ними не складався, гроші були передані за усною домовленістю, оскільки між ними існують родинні стосунки, а саме чоловік позивачки є рідним братом відповідачки [PERSON]. При передачі грошових коштів в якості свідків були присутні [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні опитані в якості свідків, пояснили що, бачили як позивачка передавала грошові кошти [PERSON] в сумі 8 000 грв.. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти даного заперечувала, пояснивши , що ніколи ніяких грошових коштів від позивачки в борг не отримувала. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) абу таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений Законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Недодержання письмової форми договору позики не має наслідком його недійсність, але позбавляє сторони права у випадку виникнення судового спору посилатися на підтвердження факту позики на показання свідків. Відтак, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо передачі позивачкою відповідачці [PERSON] грошової суми в розмірі 8 000 грв. в борг, суд до уваги не приймає, оскільки останні не є належними та допустимими відповідно до ст. ст. 58-59 ЦПК України, а відтак рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді були отримані відповідачкою [PERSON]. Отже, позивачкою в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено факт укладення між нею та відповідачкою [PERSON] , в установленій законом формі , договору позики на суму 8 000 грв. та передання таких коштів відповідачці, а тому дані вимоги задоволенню також не підлягають. Вимоги позивачки щодо стягнення з відповідачів вартості каблучки в розмірі 4 689,00 грв. , а також боргу в розмірі 8000 грв. за договором позики , з урахуванням інфляційних нарахувань в сумі 1673,51 грв. та трьох відсотків річних в сумі 280,42 грв., відповідно до вимог ст. 625 ЦК України , задоволенню не підлягають, за відсутності правових підстав щодо стягнення самого боргу за договором позики, а також вартості каблучки в розмірі 4 689, 00 грв.. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування моральної шкоди. Наслідки порушення договору позички встановлені ст. 836 ЦК України , які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позички не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то відсутні підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грв.. Відповідно до викладного позовні вимоги підлягають до частового задоволення, а саме в частині стягнення з відповідачів у солідарному порядку грошової суми в розмірі 5 579, 75 грв. на відшкодування завданих збитків у звязку з неповерненням відповідачкою [PERSON] переданих у її користування пяти золотих каблучок, та в частині стягнення вартості, переданого в користування відповідачів комп»ютера в розмірі 5 875, 06 грв.. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає до часткового задоволення, відповідачами позивачці мають бути відшкодовані судові витрат в загальному розмірі 243, 60грв., при цьому на відшкодування таких витрат з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки грошову суму в розмірі 121, 80 грв., з відповідача [PERSON] стягнути грошову суму в розмірі 121,80 грв., оскільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Outcome: partial