Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що, вона працювала бухгалтером у Приватному виробничо комерційному підприємстві «Арматех» за сумісництвом з 25.01.2007 р. Наказом № 5 від 22.09.2014 р. звільнена за угодою сторін п. 1ст. 36 КЗпП України. 18.01.2015 р. при наданні їй Акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат Сєвєродонецького міського центру зайнятості, де вона знаходилась на обліку по безробіттю з 14.11.2014 р., вона дізналася про іншу дату її звільнення. Адміністрація ПВКП «Арматех» без її відома і законних підстав самовільно, без пояснень, без її заяви та інших документів, змінила дату і статтю звільнення, змінила і надала звітність до державного обліку бази даних чим поширила недостовірну інформацію, яка не відповідає дійсності. Фактично вона не має трудових відносин з ПВКП «Арматех» з 23.09.2014 р. За інформацією підприємства вона була звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпПУ без поважних причин 16.12.2014 р. згідно наказу № 2-к.Ці незаконні дії адміністрації «Арматех» призвели до скасування виплат їй допомоги по безробіттю, чим заподіяли матеріальну та моральну шкоди. Просить, визнати недійсним наказ Приватного виробничо - комерційного підприємства «Арматех» про звільнення її, [PERSON], від 16.12.2014 р. № 2-к. В подальшому надала заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказала, що фактично трудовий договір та трудові відносини між нею та підприємством «Арматех» було припинено після звільнення за угодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпПУ) 22.09.2014 р. згідно наказу № 5. Після звільнення, з 23.09.2014 р. і по теперішній час будь-якої трудової діяльності на підставі будь-яких інших трудових договорів на підприємстві «Арматех» вона не проводила. Просить, визнати факт звільнення її 22.09.2014 р. з приватного виробничо комерційного підприємства «Арматех» відповідно наказу № 5 від 22.09.2014 р. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали, позивач пояснила, що вона працювала у відповідача за сумісництвом з 25 січня 2007року. 05.09.2014року вона надала заяву про звільнення з 22.09.2014року за угодою сторін. Наказом від 05.09.2014року її було звільнено за угодою сторін. Потім їй стало відомо, що наказ про звільнення за угодою сторін було скасовано і 16.12.2014року її звільнили за власним бажанням, але заяву на звільнення за власним бажанням вона не писала, з наказом про звільнення ознайомлена не була. Трудові відносини з відповідачем вона припинила 22.09.2014 року, будь якої діяльності з підприємством більш не проводить і просить визнати факт її звільнення з приватного виробничо-комерційного підприємства «Арматех» з 22.09.2014 року. Уточнити позовні вимоги позивач та її представник відмовилися, вважають, що вони правильно обрали спосіб захисту порушеного права. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, та пояснив, що позивачем було надано заяву від 05.09.2014року із проханням звільнити її за згодою сторін з 22.09.2014р. На вказаній заяві є датована 05.09.2014р. «віза» директора підприємства «уволить согласно КЗОТ Украины после передачи документов по предприятию». Жодного строку звільнення на заяві не зазначено, тому вважає, що сторони не дійшли згоди про строк звільнення. Неповернення позивачем документів підприємства, що згідно візи директора було необхідно для звільнення і підтверджується наявними у справі письмовими доказами та свідчать про недосягання сторонами домовленості про звільнення позивача за п.1.ст.36 КЗпП України. Представник позивача зазначає, що директор ПВКП «Арматех» [PERSON] ніколи не складав та не підписував документ, що має назву наказ №5 від 22.09.2014року, копію якого позивач долучила до матеріалів справи, оригіналу цього наказу на підприємстві не існує. Наявний в копії наказу №5 від 22.09.2014 року підпис візуально схожий з підписом [PERSON]- засновника ПВКП «Артатех», яка тепер обіймає посаду менеджера підприємства, Жодних повноважень на підписання та складання таких документів [PERSON] не має. На думку відповідача, наказ № 5 від 22.09.2014року був виконаний власноручно [PERSON] шляхом друкування його тексту на чистому аркуші паперу, який містив дійсний підпис менеджера [PERSON] та передавався бухгалтеру [PERSON]В.( і не був нею повернутий) для складання документів із розрахунково-касового обслуговування в банку.. Інших доказів звільнення позивачки саме 22.09.2014 року згідно п.1ст.36КЗпП України, як то запису в трудовій книжці чи то інше позивачкою не надано. Надана позивачем копія звітності до УПФУ за вересень 2014 року із відомостями про працюючих осіб була подана до УПФУ самою позивачкою, яка володіла цифровим ключем, власноручного підпису керівника, в подальшому ця подана звітність була скасована. З вимогою про сплату заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку позивач звернулась до відповідача лише після її дійсного звільнення 16.12.2014р. Факт проведення розрахунку з позивачем при її звільненні підтверджується актом № 323 від 17.06.2015р. складений Сєвєродонецьким міським центром зайнятості. Згідно акту підставою проведення перевірки стало отримання від ДПА інформації про виплачену [PERSON] заробітної плати у 4 кварталі 2014року та дату звільнення 16.12.2014р. з ПВКП «Арматех». Як вказано в акті, розслідуванням встановлено, що згідно документам, які надала [PERSON], під час реєстрації в центрі зайнятості, вона звільнена з ПВКВ «Арматех» 22.09.2014року. Але від ДПА 19.05.2015р. отримана інформація щодо перебування [PERSON] в трудових відносинах з підприємством у 4 кварталі 2014 року, якій це підприємство нарахувало дохід та яку звільніло з роботи 16.12.2014року. Представник відповідача вважає, що позивачу необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання факту звільнення її 22.09 2014року відповідно до наказу №5 від 22.09.2014р., оскільки нею неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 64 Конституції України передбачено право кожного на судовий захист. 22.06.2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання недійсним наказу Приватного виробничо-комерційного підприємства «Арматех» №2 к від 16 грудня 2014 року про її звільнення. Відповідно до копії наказу №5 від 22.09.2014р. [PERSON] бухгалтера звільнити з 22.09.2014року за угодою сторін відповідно до статті 36 п.1 КЗпП України, підстава заява від 05.09.2014р. В подальшому позивачем були уточнені позовні вимоги надана заява від 23.09.2015року в якій позивач просила визнати факт її звільнення 22 вересня 2014 року з приватного виробничо-комерційного підприємства «Арматех» відповідно до наказу № 5 від 22.09.2014 року. Відповідно до копії наказу № 2-П від 17.09.2014р. наказ № 1-П від 05.09.2014р. про звільнення [PERSON] головного бухгалтера скасовано у звязку з проведенням інвентаризації бухгалтерських документів та матеріальних цінностей підприємства. Згідно до копії наказу № 2 к від 16.12.2014р. [PERSON] головного бухгалтера за сумісництвом звільнено з посади з 16 грудня 2014 р. за власним бажанням (с.38 УКЗпП). Підстава: заява [PERSON] від 05.09.2014р. Проте заявлена позивачкою вимога, в якій вона просить встановити факт звільнення не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, визначених чинним законодавством. Суд дійшов такого висновку виходячи з того, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій» завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тобто особа, право якої порушено, може скористатися не будь яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регламентує конкретні правовідносини. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд вважає, що розгляд встановлення факту звільнення з підприємства трудовим законодавством не передбачено,та не може розглядатися в порядку позовного провадження. В даному випадку є оспорювання причини та дати звільнення, але вточнити позовні вимоги позивач та її представник відмовилися. Таким чином, у даному випадку має місце невідповідність обраного позивачем способу захисту цивільних прав та інтересів, які визначені чинним законодавством. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Outcome: dismissed