Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] при цьому наполягала на визнанні автомобіля марки «Chevrolet Aveo», 2011 року випуску, кольору «сірого», державний номер [NUMBER], нашою спільною сумісною власністю з відповідачем - [PERSON]; на проведенні розподілу вказаного майна, визнавши за нею, [PERSON], право власності на автомобіль марки «Chevrolet Aveo», легковий седан-В, 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER]; на припиненні за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Chevrolet Aveo», легковий седан-В, 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER]; на стягненні з неї, [PERSON] на користь [PERSON], грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки «Chevrolet Aveo», легковий седан-В, 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER], в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої авто-товарознавчою експертизою. Позивачка в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі. Вислухавши сторін по справі, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони по справі, з 28 квітня 2012 року перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії 1-ЖД № 162485). За час спільного проживання сторони придбали у спільне користування автомобіль марки «Chevrolet Aveo», легковий седан-В, 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний автомобіль зареєстрований на імя відповідача по справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ від 11 вересня 2014 року, видане Котовським МРЕВ Одеської області. Так, станом на 10 червня 2016 року, на підставі висновку експертизи та з урахуванням проценту зносу, оціночна вартість автомобіля марки «Chevrolet Aveo», легковий седан-В, 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER], складає 49000 грн. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права констатують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Доказів того, що спірний автомобіль придбаний за кошти, які належали відповідачеві особисто, як-то передбачає ч. 1 ст. 57 СК України, останній суду не надав. Наведені обставини свідчать про те, що у відповідності до наведених положень СК України, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача і їх частки у праві спільної власності є рівними. Відповідно до п.п. 22 - 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦКУ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУ можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, в тому числі грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі (як-то є автомобіль, меблі, побутова техніка), суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За такого, суд вважає за доцільне розділити в рівних частках між сторонами належні їм автотранспортний засіб з виплатою компенсаційної частини відповідачу за його частку у спірному майні. За таких підстав, у відповідності до ст. ст. 60, 63, 68, 70 СК України, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved