Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з відповідачем спільне життя не склалось через різні характери та погляди на життя, із-за чого в сім`ї часто виникають сварки та непорозуміння, що призвело до втрати почуттів один до одного. Подружні стосунки сторони припинили, спільного господарства не ведуть, примирення не можливе, тому, просить шлюбу між ними розірвати. Також, позивач просила стягнути на її користь аліменти на утримання двох малолітніх дітей в розмірі по ј частині всіх видів заробітку (доходу) боржника, щомісячно на кожну дитину, посилаючись на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча зобов`язаний це робити. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2021 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, заперечував проти розірвання шлюбу але клопотання про надання строку на примирення не заявляв, стосовно стягнення з нього аліментів на утримання дітей не заперечував. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновків, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2014 року сторони зареєстрували шлюб Виконавчим комітетом Великоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області, актовий запис №5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7). Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.8-9). Згідно ст. 56 Сімейного Кодексу України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на особисту свободу. Спільне життя у сторін не склалось через різні характери та погляди на життя, із-за чого в сім`ї часто виникають сварки та непорозуміння, що призвело до втрати почуттів один до одного. При цьому ці сварки та скандали відбуваються на очах у двох малолітніх дітей, що негативно впливає на їх психологічний стан. Сторони шлюбні стосунки майже не підтримують, спільне господарство не ведуть, відповідач проживає окремо від родини, а коли приходить до дітей, виникають непорозуміння з дружиною. Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання\~ шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з позовної заяви, сторони не підтримують шлюбних відносин, примирення не бажає позивач та наполягає на розірванні шлюбу, проте відповідач заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, з урахуванням встановлених судом обставин, враховуючи інтереси, в першу чергу, двох малолітніх дітей, дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя може негативно впливати на психологічний стан в родині, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу між сторонами. Згідно частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до\~статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просила прізвище залишити без змін « [PERSON] ». Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей, то судом встановлено, що відповідач проживаючи окремо, частково та періодично допомагає позивачці матеріально утримувати дітей. Згідно Довідки виданої Великоснітинським старостинським округом Фастівського району Київської області 14 березня 2021 року, встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] (а.с.11). А відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 25 березня 2021 року, позивачка [PERSON] проживає разом з матір`ю та двома малолітніми дітьми. Батько дітьми не опікується, матеріально не допомагає (а.с.12). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст.\~182\~СК України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно положення абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, у розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Так, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. В судовому засіданні встановлено, що відповідач офіційно не працює, добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей позивачці надає періодично, хоча зобов`язаний це робити постійно. При цьому, будь-якої домовленості щодо утримання дітей між сторонами не досягнуто, сторони не надали суду доказів укладання між собою відповідного договору про сплату аліментів на дітей, у зв`язку з чим аліменти необхідно стягнути з відповідача в примусовому порядку від дня пред`явлення позову до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки права та обов`язки кожного з батьків є рівними за законом. Згідно із частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначений показник з урахуванням його безпосереднього відношення до прожиткового мінімуму, може змінюватися в залежності від змін у чинному законодавстві, тому, на думку суду, визначення розміру аліментів саме у частці від заробітку, є доцільним та таким, що унеможливить в майбутньому порушення прав та інтересів дитини сторін. Враховуючи викладене\~вище,\~суд вважає,\~що заявлений\~позивачем розмір\~аліментів на\~двох малолітніх\~дітей по\~1/4\~частині на\~кожну дитину\~з усіх\~видів заробітку\~(доходу)\~відповідача є\~не обґрунтованим,оскільки позивачем\~не надано\~суду доказів\~спроможності відповідача\~сплачувати аліменти\~у більшому\~розмірі, а тому позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття. Суд зазначає, що такий розмір аліментів на утримання дітей забезпечить їх належний фізичний та моральний розвиток, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме потребі дітей, при цьому не порушить права відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява про стягнення аліментів подана до суду 01 квітня 2021 року, а тому враховуючи положення ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає за можливе присудити стягнення аліментів з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 01 квітня 2021 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. Крім того, враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір при подачі до суду позовної заяви про розірвання шлюбу у розмірі 908 грн. За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 908 грн.

Outcome: partial