Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 24 липня 1997 року вона уклала шлюб з відповідачем. Молоде подружжя деякий час проживало у найманому житлі. Займаючись пошуком власного житла, чоловік знайшов вигідну пропозицію: продаж будинку під виплату. Домовившись про всі істотні умови договору купівлі-продажу, у 2004 році сторони під виплату придбали житловий будинок, який знаходиться за адресю: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, с. Іванівка, 11. 19.07.2016 року договір був укладений та нотаріально посвідчений. Останні два роки вони не знаходять спільної мови щодо сімейного життя. Питання про розлучення не ставлять, однак, з боку відповідача маються випадки порушення прав жінки. Чоловік утискає права дружини, у тому чмслі ховаючи від неї всі документи, що стосуються їх сімї: свідоцтво про шлюб, правовстановлюючі документи на будинок, стверджуючи, що все належить виключно йому і він є господарем всього. Чоловік встановив замки майже на всі вхідні двері у будинку, таким чином обмежив її вільно користуватися належни на праві спільної сумісної власності майном. У її користуванні залишилася одна кімната, до якої чоловік має доступ без будь-яких перешкод. Свою поведінку відповідач аргументує тим, що будинок належить йому, оскількицивільно-правова угода укладена на його імя. Вона не має можливості виплатити компенсацію у розмірі вартості 1/2 частки будинку, що належить їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Однак, з метою захисту своїх прав ставить питання про визнання за нею права на 1/2 частку домоволодіня № 11 по вул. Щорса в с. Іванівка. Їй невідомо юридичний статус земельної ділянки розміром 0,19 га, на якій розташований будинок. В судове засідання позивачка по справі не зявилася. ЇЇ представниця за письмовою довіреністю надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги, викладені в позові підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Представниця позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтвердила, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та в належній формі за зареєстрованим у встановленому порядку місцем\~ його проживання, про що свідчать повернуті на адресу суду поштові повідомлення з відміткою «вручено особисто», а також від нього не надійшло повідомлення про розгляд справи у його відсутність, заперечень на позов не подано, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася сторона позивача, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 24 квітня 1997 року між сторонами по справі був укладений шлюб, про що виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області зроблено запис за № 05 (а.с. 8) [PERSON] є власником житлового будинку № 11 по вул. Щорса в с. Іванівка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області за договором купівлі-продажу № 2065 від 19.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], що підтверджується копією з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 15130360 (а.с. 9). Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. На підставі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 цього Кодексу. В силу приписів ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу норми ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на вищевикладене, суд не може покласти в основу рішення припущення або обставини, не доведені певними засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Частина 6 вищезазначеної статті передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, а ч. 9 втсановлено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина, чоловік мають право розподілити між собою обов'язки в сім'ї. Дружина, чоловік повинні утверджувати повагу до будь-якої праці, яка робиться в інтересах сім'ї. Усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім'ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім'ї вчинені за згодою другого з подружжя (ст. 54 СК України). Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно із ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя встновлено ст. 70 цього Кодексу, а саме, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищезазначені норми права та обставини по справі, суд приходить до висновку про необхідність керуватися передбаченим законом принципом рівності часток дружини та чоловіка у спільному нерухомому майні подружжя і виходить із того, що спірне майно придбане сторонами у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя, а також суд врахує відсутність належних та переконливих доказів протилежного. Статтею 71 визначені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, те, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За положеннями ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23,24 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідне встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу манна, то підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно із ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч.1 ст. 364 ЦК України). Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу ( ст. 370 ЦК України). Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 24 Пленуму Верховного Суду України в п.п.23,24 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч. 4 ст. 65 СК ). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд На підставі ст.ст. 7, 61, 63, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 3, 15, 16, 364, 370 ЦК України,

Outcome: approved