Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування вимог зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває в шлюбних стосунках з 12 серпня 2006 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який в даний час знаходиться на її вихованні. В лютому 2014 року вони з чоловіком остаточно припинили сімейні стосунки, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Зазначаючи, що їх сім'я фактично розпалась та що відновлення сімейних стосунків є неможливим, позивачка просить суд їх шлюб з відповідачем розірвати. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, і доводячи суду неможливість сумісного проживання, просила шлюб розірвати. Відповідач позов не визнав, хоча підтвердив, що їх сім'я з позивачкою дійсно розпалася з його вини, оскільки він про сім'ю не турбувався і останнім часом матеріально не забезпечував та, крім того, допускав агресивну поведінку до членів сім'ї. Раніше позивачка двічі зверталася до суду з позовами до нього про розірвання шлюбу, проте кожного разу на його проханням залишала позов без розгляду, надаючи йому шанс для виправлення. Вважав, що сім'ю ще можливо зберегти та що позивачка могла б надати йому шанс на виправлення. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2006 року. Їх шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 239 (арк.спр.5). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (арк.спр.6). Згідно пояснень сторін, дитина проживає разом з матір'ю, місце її проживання визначено батьками на добровільних засадах. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Підставою розірвання шлюбу, відповідно до положень ст.112 Сімейного Кодексу, є неможливість подальшого спільного життя подружжя і збереження шлюбу. Як встановлено судом, позивачка категорично не бажає відновлювати сімейні стосунки з відповідачем, зазначаючи на тому, що збереження сім'ї неможливе та що нерозірваний шлюб буде порушувати її особисті інтереси. Доказів на предмет можливості відновлення сімейних стосунків та спростувань доводів позивачки відповідачем не надано. Як вбачається з наданих позивачкою доказів, в 2012 та 2013році вона двічі зверталася до суду з питання розірвання шлюбу. Ухвалою суду на підставі поданих нею заяв її позов двічі залишався без розгляду, один раз - після надання судом строку на примирення, який надавався сторонам згідно ухвали Димитровського міського суду від 24.12.2012року строком на два місяця. Таким чином, суд погоджується з доводами позивачки про неможливість відновлення сімейних стосунків та збереження сім'ї. Оскільки досліджені судом фактичні стосунки, які склалися між подружжям, не дають підстав вважати, що збереження шлюбу та подальше сумісне життя можливе, суд вважає, що їх шлюб слід розірвати. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу, судом не встановлено. Спір майнового характеру не заявлений, місце проживання дитини, як свідчать досліджені докази, визначено сторонами самостійно. Згідно ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Про відновлення свого дошлюбного прізвища позивачка не заявила, що є виключно її правом і не потребує згоди відповідача чи будь-якої іншої особи, тому їй слід залишити прізвище «[PERSON]». На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved