Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просить визнати недійсним договір від 13.11.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яким відчужено спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] - 1/2 частки нежитлової будівлі [ADDRESS] , який посвідчений з порушенням встановленого законом порядку приватним нотаріусом- Берегівського районного нотаріального округу Мацолою Ігорем Володимировичем та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності № 23324215 та № 23324342. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідачів Данканич в судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шалапаюк В. Л. в судовому засіданні просиу у задоволенні позову відносно приватного нотаріуса відмовити з підстав викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.04.2016 року у справі № 297/295/16-ц за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за розпискою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання кредитного договору розписки від 19.03.2015 року, стягнення подвійного розміру позовних вимог та стягнення моральної шкоди, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 496 596 грн. та судовий збір в розмірі 4 965,96 грн. В задоволенні решти позовних вимог та задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. На виконання вказаного рішення суду після набрання ним законної сили видано виконавчий лист, пред`явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби Берегівського районного управління юстиції. Постановою державного виконавця ВДВС Берегівськеого районного управління юстиції Шеверя В.Й. від 11.05.2016 року відкрито виконавче провадження № 51070925 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 496 596 грн. заборгованості та 4 965,96 грн. судового збору. Боржник - [PERSON] повинен був самостійно виконати рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь позивача в строк до 17.05.2016року. Постановами державного виконавця від 18.05.2016 року накладено арешт на все майно боржника та оголошено розшук належного боржнику транспортного засобу - автомобіля Део Матіз , ДНЗ [NUMBER]. У ході здійснення виконавчого провадження № 51070925 було встановлено, що боржнику на праві спільної сумісної власності подружжя належить частка у 1/2 частці нежитлової будівлі [ADDRESS] , загальною площею 612 кв.м., спільно з чоловіком - [PERSON] . Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30.09.2016 року у справі № 297/295/16-ц визнано нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , що належить їм на праві власності у рівних частках; виділено 1/2 частку [PERSON] із спільного майна подружжя, а саме нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з метою звернення на неї стягнення в рамках виконавчого провадження № 51070925. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 18.10.2017 року у справі № 297/295/16-ц звернуто стягнення на 1/2 частку нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , що належить боржникові на підставі ухвали Берегівського районного суду Закарпатської області № 297/295/16- ц від 30.09.2016 року, з метою виконання виконавчого листа № 297/295/16-ц, виданого 05.05.2017 року Берегівським районним судом Закарпатської області. Також вказаною ухвалою від 18.10.2017 року встановлено, що державним виконавцем вжито всі передбачені законом виконавчі дії, які, однак, не призвели до виконання рішення суду про стягнення боргу на користь позивача, внаслідок чого необхідним є звернення стягнення на частку відповідача-4 у спільному майні подружжя - нежитлову будівлю [ADDRESS] . 13.11.2017 року на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацолою І.В., відбувся перехід права власності на нерухоме майно -1/2 частину нежитлової будівлі загальною площею 612 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] (відповідача-1) до його дітей - [PERSON] та [PERSON] (відповідачі 2 та 3). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, відповідач-1, який був стороною спору у справі № 297/295/16-ц та подавав у межах даної справи зустрічний позов, в якій ухвалене рішення про стягнення боргу з відповідача-4 на користь позивача, спільно з відповідачем-4 (боржником), під час виконавчого провадження щодо виконання цього рішення суду, після виділення частки відповідача-4 у спільному майні подружжя та звернення на неї стягнення, відчужили спільне майно подружжя своїм дітям, перешкодивши таким чином виконанню рішення суду від 07.04.2016 року у справі №'297/295/16-ц. Такі дії відповідачів свідчать про те, що договір від 13.11.2017 року було укладено не з метою реального переходу права власності до відповідачів-2 та 3, а з метою недопущення звернення стягнення на це майно для виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої Статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно постанови Верховного суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (аналогічні висновки містяться й в постановах Верховного суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 9 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц). Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК) і дії учасників цивільних, правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року). Відповідно до ч. З, 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05.10.2016 року та діяв на момент укладення договору від 13.11.2017 року, нотаріуси, органи, що здійснюють реєстрацію майна, державні реєстратори речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до яких з метою вчинення правочину щодо відчуження у будь-який спосіб майна звернувся боржник, внесений на день звернення до Єдиного реєстру боржників, у разі відсутності у них інформації про накладення арешту виконавцем на кошти або майно боржника зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційних дій та в день звернення боржника повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця про майно, щодо відчуження якого звернувся боржник. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, та направити відповідну постанову нотаріусу, органам, що здійснюють реєстрацію майна, не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувана за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Стосовно позовних вимог позивачки до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу який на думку позивачки не дотримався вимог ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент укладення договору від 13.11.2017 року, оскільки спірне майно не могло бути відчужене до моменту завершення виконавчого провадження суд погодитися не може. Оскільки як вбачається матеріалів справи. Показів сторін та представника відповідача [PERSON] , приватний нотаріус фактично був уведений в оману і не міг знати про наявність судового рішення про яке йому не повідомили позивачі Що в свою чергу підтверджує той факт, що договір від 13.11.2017 року, укладений між відповідачем-1 та відповідачами-2, 3, щодо майна, на яке звернуто стягнення для погашення заборгованості відповідача-4 перед позивачем, порушує права позивача, перешкоджає виконанню рішення суду від 07.04.2016 року у справі № 297/295/16-ц, та спрямований на ухилення від виконання боргових зобов`язань відповідача-4. Від так позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. А саме слід відмовити у задоволенні вимог відносно приватного нотаріуса Мацола І. В.

Outcome: approved