Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна,обґрунтувавши свої вимоги тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.06.2011 року. Зазначений шлюб було розірвано 29 вересня 2015 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 359 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. У період шлюбу за спільні кошти було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , право власності на квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 15541547, видане 26.12.2013 р. Реєстраційною службою Обухівського міського управління юстиції Київської області. Гроші на купівлю квартири у травні 2011 року у позику надав позивачу його дід, оскільки позивач збирався придбати квартиру ще в 2011 році. Право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем. Просить суд винести рішення, яким поділити спільне майно подружжя. При розгляді справи представником позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, з підстав якої просив визнати за позивачем право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 19 лютого 2019 року було відкрито підготовче провадження по справі за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 14.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві, та повідомив, що вказане житло було придбано сторонами в шлюбі, кошти на придбання квартири у травні 2011 року у позику надав позивачу його дід - [PERSON] . Жодних домовленостей з відповідачем щодо об`єкту нерухомості, який сторони купували перебуваючи в шлюбі, за його кошти, у них не було..Він свідомо дозволив виступити відповідачу стороною договору та зареєструвати за нею право власності на квартиру. Це пояснюється тим, що позивач перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а позичені ним кошти у [PERSON] , згідно розписки, він зобов`язаний повернути за його вимогою, але не раніше 01.01.2018 року. Наміру розлучатися з відповідачем у нього не було, а на час купівлі квартири він розраховував, що повертати кошти за розпискою він буде разом із дружиною. Таким чином, позивач свідомо передав дані кошти для купівлі майна, які згідно Закону є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, та з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, та повідомила,що викладені обставини справи є безпідставними та не обґрунтованими, виходячи з того, що в 2005 році її мам поїхала на заробітки в іншу країну, щоб купити власне житло, з 2008 року розпочали розглядати різні варіанти для придбання житла, кошти на перший внесок дала їй мама, так як мама відповідача не мала змоги приїжджати в Україну часто, відповідачка сама займалась придбанням житла, і обіцяла мамі повернути кошти. В серпні 2012 року відповідачка купила квартиру за кошти які дала їй мама. В дану квартиру сторони переїхали в грудні 20014 року, а в лютому 2015 року чоловік відповідачки покинув її і з того часу сторони проживають окремо. Обставини на які посилається позивач як на задоволення позовних вимог є необґрунтованими, про борг позивача дідусю їй не відомо. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, та повідомив, що вказана квартира є особистим майном відповідача, просив суд застосувати строк позовної давності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач є її сином, а відповідачка була невісткою, кошти на квартиру сину перед весіллям передав покійний дід [PERSON] в борг. На даний час син проживає з нею, з відповідачкою не проживають з січня 2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є сестрою позивача, перед весіллям брат взяв кошти в борг у діда на квартиру, під час передання коштів вона була присутня та бачила все на свої очі, брат писав розписку про те що брав в борг кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є мамою відповідачки, кошти на спірну квартиру вона надавала особисто відповідачу, з 2005 року працювала в іншій країні на заробітках та збирала кошти на вказану квартиру. Кошти які заробила в іншій країні передала доньці. Суд, вислухавши позивача, відповідача, представників сторін, покази свідків, вивчивши позовну заяву та надані докази приходить до наступного висновку. Згідност.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Судом встановлено та не оспарюється сторонами факт придбання в період шлюбу квартири [ADDRESS] за спільні кошти. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СКч. 3ст. 368ЦК) відповідно до частин 2, 3ст. 325ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Стаття 70 СК України, встановлює, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України, передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власністю подружжя ділиться між ними в натурі. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 29.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 359. Квартира була придбана сторонами у шлюбі 25.12.2013 року за спільні кошти, право власності на квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 15541547, видане 26.12.2013 р. Реєстраційною службою Обухівського міського управління юстиції Київської області. Право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 2ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України визначає що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, у відповідності до правил диспозитивності визначених ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих суду, тобто суд не вправі виходити за межі позовних вимог що були заявлені за первісним та зустрічним позовом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial