Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що нею 04.06.2016 року був укладений шлюб з відповідачем. Відразу після реєстрації шлюбу відповідач пішов і більше вона його не бачила. Позивачка вважає, що відповідач не мав наміру створити сім'ю, а шлюб зареєстрував, щоб мати можливість вільно перебувати на території України. З моменту реєстрації шлюбу позивачка чоловіка не бачила. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 04 червня 2016 року Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 462, недійсним. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності відповідача, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 04 червня 2016 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що після реєстрації шлюбу вона свого чоловіка не бачила, вважає, що він зареєстрував шлюб без наміру створити сім'ю, а лише з наміром вільно пересуватися на території України, у зв'язку з чим просить визнати його недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейних союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 Сімейного кодексу України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Частиною 2 статті 40 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Як встановлено при розгляді справи, сторони уклали шлюб, при цьому після його державної реєстрації відповідач пішов і з того часу позивачка його не бачила. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був доведений належними доказами, зокрема, поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, які підтвердили, що з моменту реєстрації шлюбу відповідача не бачили. Таким чином, суд вважає, що у відповідача не було наміру на створення сім'ї, а шлюб був зареєстрований лише з метою вільного пересування на території України, з урахуванням наявності громадянства іншої держави. Згідно із ст. 44 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених ст. 39-41 Сімейного кодексу України, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Статтею 45 Сімейного кодексу України визначено, що недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що є всі підстави для визнання шлюбу, зареєстрованого між сторонами, недійсним з моменту його реєстрації, а саме з 04.06.2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved