Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, укладеному 03.09.2007 Жовтневим відділом РАЦС Луганського міського управління юстиції. Від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], та малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Разом з дітьми вона постійно проживала та зареєстрована у м.Луганську, який на цей час є територією, яка не контролюється органами державної влади України. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції була вимушена змінити місце проживання, оселилася у м.Карлівка Полтавської області, разом з дітьми отримала статус внутрішньо переміщеної особи. Відповідач залишився проживати у м. Луганську, подружні стосунки на цей час з ним не підтримують. Наразі виникла необхідність разом з дітьми виїхати до м.Луганська з метою спілкування з бабусею, дідусем, іншими родичами, які там залишились, забрати особисті речі. Без відповідно оформленого дозволу батька на виїзд дітей вона з дітьми не зможуть перетнути лінію розмежування між ЗСУ та НВФ. Окрім того, має намір тимчасово виїхати до Російської Федерації з метою оздоровлення та культурного розвитку дітей. Відповідач не бажає виїжджати за межі м.Луганська та оформити відповідний дозвіл. Відсутність такого дозволу порушує права дітей. Просила суд надати їй дозвіл на оформлення всіх пов'язаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за межі України до Російської Федерації, та на територію, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, неповнолітніх доньок, без згоди їх батька; надати неповнолітнім дітям дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до Російської Федерації та на територію, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, з метою оздоровлення та культурного розвитку, спілкування з рідними, зворотній в'їзд на територію України у супроводі матері без згоди їх батька, строком на три роки. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини нез'явлення суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Тому суд зі згоди позивачки провадить заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. ст. 224-226 ЦПК України. Представник третьої особи до суду не з'явилась, у письмовій заяві не заперечувала проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивачка та відповідач є батьками неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], та малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с.6,7). Діти проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с.11). Згода відповідача на тимчасовий виїзд дітей за межі України у передбаченій законом формі відсутня. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою КМУ від 07.05.2014 року №152. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон…За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 14.04.2017 № 222 - ог, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що тимчасове обмеження обсягу спілкування відповідача з дітьми у разі тимчасового виїзду дітей до РФ, виправдане забезпеченням права дітей на належний фізичний, духовний та моральний розвиток. Окрім того, судом враховується, що відповідач свідомо обмежив себе у здійсненні прав батька, так як не спілкується з дітьми, перебуваючи на тимчасово непідконтрольній території України. До такого висновку суд дійшов з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», яке підлягає застосуванню на території України, так як згідно ст.9 Конституції України, ст.8 ЦПК України Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є частиною національного законодавства. Заява Ханта, який є громадянином Латвії, в частині провадження щодо опіки стосувалась того, що 5 грудня 2003 року суд першої інстанції ухвалив рішення на користь М. і позбавив заявника батьківських прав щодо дитини, проживаючої разом з матір'ю на території України, мотивуючи рішення тим, що заявник не виконував належним чином свої батьківські обов'язки, зокрема, він не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з нею і взагалі втратив до дитини інтерес. Суд також взяв до уваги те, що заявник не скаржився до місцевих органів опіки та піклування на те, що М. забороняла йому бачитись із дитиною. Суд не взяв до уваги доводи заявника щодо неможливості брати участь у вихованні дитини в зв'язку із забороною в'їзду на територію України, зазначивши, що заявник не зустрічався із сином з січня 2003 року. Даним рішенням визнано порушення державою Україна статті 8 Конвенції відносно заявника, так як заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Стверджуючи дане порушення, Європейський суд з прав людини зазначив, «…що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інте\-ре\-сами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78)». Повертаючись до обставин даної цивільної справи, суд зазначає, що відсутність згоди відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон фактично порушує права дітей на свободу пересування, належний фізичний та культурний розвиток. При цьому, суд визнає, що з огляду на мету та незначну тривалість виїзду дітей за кордон, враховуючи відсутність обґрунтованих підстав для відмови батька у цьому, обмеження прав відповідача є незначним та врівноважено найвищими інтересами дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно ст.88 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved