Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] у серпні 2013 року звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. Свій позов обґрунтовує тим, що вона, є власницею 51/100 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на частину будинку набула відповідно норм чинного законодавства. Зазначила, що будинок придбавала із самочинно збудованими спорудами попереднього власника, [PERSON]. За роки проживання у відповідній будівлі, нею і її чоловіком було побудовано другий поверх у приватній власності. Пояснила суду, що Відповідачка по справі, є власницею 49/100 частини відповідного будинку, меншої його частини, позивачка вказує у позові, що на даний час, сусіди не визнають право власності на самочинно прибудовані споруди, а саме [PERSON] перешкоджає оформленню права власності на дані об'єкти, із - за чого виявляється неможливим узаконити дані будівлі у позасудовому порядку через уповноважені законом органи. Додатково, позивачкою було добудовано такі об'єкти: прибудова літ. о1, тераса літ. о2. Для реєстрації даних об'єктів, у процесі розгляду справи, було викликано техніка та виготовлено нову технічну документацію ТОВ «Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості» на житловий будинок [ADDRESS]. Позивачка наголошує на тому, що всі самочинно збудовані об'єкти нерухомості відповідають всім нормам, визначеним законодавством, не порушують нічиїх прав та законних інтересів, але сусідка, [PERSON], що є відповідачем по справі, заперечує проти того, щоб [PERSON] оформила право власності на дані самочинні прибудови, оскільки вважає, що це порушує її права. 23 січня 2014 року до суду надійшла уточнена позовна заява позивачки, де вона вказала нові дані, згідно нової технічної інвентаризації за технічним паспортом ТОВ «Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості» від 16.01.2014 року і просила суд визнати за [PERSON], право власності на житловий будинок літ. О-2 (заг. площе приміщень 100,5 кв.м.); прибудова літ. о; прибудова літ. о 1; тераса літ. о2; погріб літ. пг; сарай літ. Е; сарай літ. М; вбиральня літ. Н; паркан № 11; паркан № 14, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Додатково, до суду було подано заяву про розгляд справи без участі позивача за наявними у справі документами і просила суд, задовольнити уточнену позовну заяву у повному обсязі. Відповідачка позовні вимоги визнала та не заперечує, щоб право власності на відповідні будівлі вказані в уточненій позовній заяві позивачем, будуть визнані за нею, про що надала до суду 23.01.2014 року письмову заяву. Просить розглядати справу без її участі. Тому суд, вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справу на засадах змагальності сторін в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, приймаючи до уваги позицію сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного Кодексу України, частина перша статті 3 ЦПК. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Це положення конкретизується п. 9 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, відповідно до якої, виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ст. 392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах,що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно до ч.3 ст. 376 ЦК Україниправо власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво. Частиною 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗКУ), землекористувачі (стаття 95 ЗКУ), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗКУ) або з інших передбачених законом підстав. Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. На підставі ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством Згідно положень ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004р., права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У ст. 4 даного закону зазначається, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, а саме: 1) право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. У п. 10 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, що є додатком 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав, зазначається, що рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна, Судом встановлено, що від [PERSON] до [PERSON] перейшло право власності на 51/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За даними обстежень земельної ділянки [ADDRESS] на 16.01.2014 року загальна площа земельної ділянки становить 668 м. кв. Рішенням Виконкому Запорізької районної ради № 10 від 22.05.1958 року за житловим будинком [ADDRESS] закріплена площа землекористування в розмірі 590 м. кв. Рішенням Виконавчого комітету Ленінського району від 44/33 від 13.02.1986 року надлишки земельної ділянки у розмірі 53 кв.м. були залишені у тимчасове користування співвласників. Набувши право власності на нерухоме майно, позивач за рахунок власних коштів добудовував частину житлового будинку та побудував такі господарські будівлі: прибудова літ. о 1(4,27*2,78); тераса літ. о2(4,00*2,70). Самочинне будівництво здійснено на відведених для цього земельних ділянках, згідно норм чинного законодавства. Також судом встановлено, що самочинне будівництво не суперечить суспільним інтересам інших осіб, не порушує права інших осіб, не потребує перебудови і не підлягає знесенню. Підстав, які б були перешкодою щодо визнання права власності на самочинно побудоване позивачем нерухоме майно, - судом під час судового розгляду справи не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved