Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 85811, 90 гривень, 3% річних в сумі 19503, 69 гривень, всього 105315, 59 гривень та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2009 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі із відбуванням міри покарання у кримінально-виконавчій установі із позбавленням права керувати транспортними засобами три роки, а також стягнуто із [PERSON] в користь [PERSON] 60000 гривень моральної шкоди та 22557, 91 гривень матеріальної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 липня 2009 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2009 року залишено без змін. 28 листопада 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Станом на 15 квітня 2016 року [PERSON] сплатив на рахунок позивачки 11350 гривень, таким чином, заборгованість відповідача за виконавчим листом станом на 11 квітня 2016 року становить 62816 гривень, у зв'язку із чим позивачка просить стягнути з відповідача за невиконане ним грошове зобов'язання інфляційні витрати в розмірі 85811, 90 гривень, 3% річних в сумі 19503, 69 гривень, всього 105315, 59 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду письмові заперечення, в яких покликається на те, що відносини, які виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] є правовідносинами, які виникають у зв'язку із заподіянням шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а тому до них не можуть застосовуватися положення ст. 625 ЦК України, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає із договірних зобов'язань. Також зазначає, що незважаючи на своє складне матеріальне становище він ([PERSON]) 23 червня 2016 року повністю погасив наявну перед позивачем заборгованість на загальну суму 82557, 91 гривень, що стверджується копією постанови ДВС про закінчення виконавчого провадження. У зв'язку із цим, вважає, що свої зобов'язання перед відповідачкою виконав у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні її представник позивачка [PERSON] адвокат Балабан П. О. позовні вимоги підтримав та прлосить задоволити у повному обсязі . Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Грицишин І. Я. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судом установлено, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2009 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі із відбуванням міри покарання у кримінально-виконавчій установі із позбавленням права керувати транспортними засобами три роки, а також стягнуто із [PERSON] в користь [PERSON] 60000 гривень моральної шкоди та 22557, 91 гривень матеріальної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 липня 2009 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2009 року залишено без змін. 28 листопада 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Із відповіді №С-141/2/3.1-09-35 наданої 21 квітня 2016 року Головним територіальним управлінням юстиції у Тернопільській області на звернення [PERSON] вбачається, що на виконанні у Тернопільському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебуває виконавче провадження №30103104 з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду №1-47/2009 від 05 серпня 2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 60000 гривень моральної шкоди та 22557, 91 гривень матеріальної шкоди, всього 82557, 91 гривень. У зв'язку із перебуванням на виконанні у Відділі декількох виконавчих проваджень щодо боржника [PERSON], 05 грудня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження №30103104 до зведеного виконавчого провадження №31375412. По зведеному виконавчому провадженні державними виконавцями вчинялись виконавчі дії. Зокрема встановлено, що за боржником [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані, технологічні транспортні засоби не зареєстровані, нерухоме майно в Тернопільському районі не зареєстроване, майна, на яке можна звернути стягнення не виявлено, відкритих рахунків в банківських установах не має. Згідно матеріалів виконавчого провадження боржником вносились кошти на рахунок стягувача [PERSON], що підтверджується квитанціями. Таким чином, станом на 11 квітня 2016 року боржником сплачено 18391, 77 гривень, залишок заборгованості становить 64166, 14 гривень. 06 квітня 2016 року державним виконавцем за вихідним №4154/3-41/10 вчинено подання в Тернопільське районне відділення поліції ГУНП для вирішення питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 382 КК України за умисне невиконання рішення суду. Як вбачається із відповіді №4730/3-41/10 наданої 22 квітня 2016 року Головним територіальним управлінням юстиції у Тернопільській області на звернення [PERSON], згідно виконавчого провадження №30103104 боржником [PERSON] на користь [PERSON] сплачено кошти в загальній сумі 19741, 77, залишок нестягнутої суми згідно виконавчого листп №1-47/2009 від 05 серпня 2009 року виданого Тернопільським міськрайонним судом становить 62816, 14 гривень. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №30103104 від 23 червня 2016 року, борг погашений повністю, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-47 виданого 05 серпня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 60000 гривень моральної шкоди та 22557, 91 гривень матеріальної шкоди, всього 82557, 91 гривень - закінчено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення задоволенню з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно із вимогами частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Згідно розрахунку інфляційних нарахувань та 3% річних, загальна сума інфляційних нарахувань за період із серпня 2009 року по квітень 2016 року з урахуванням сплаченої [PERSON] суми бору в розмірі 19741, 77 гривень становить 85811, 90 гривень та розмір 3% річних за вказаний період становить 19503, 69 гривень. Вимогами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку із стягненням моральної та матеріальної шкоди, невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Разом із цим, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. За змістом вищезазначених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна позиція визначена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року щодо трактування змісту частини другої статті 625 ЦК України, з підстав чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Проаналізувавши в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, зважаючи на неналежне виконання відповідачем [PERSON] грошового зобов'язання, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення із відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 85811, 90 гривень та 3% річний в розмірі 19503, 69 гривень, всього 105315, 59 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved