Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності та стягнення коштів. В позові посилалася на те, що з відповідачем [PERSON] вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 січня 1983 року по 11 листопада 2011 року, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 жовтня 2011 року було розірвано. В період шлюбу ними було набуто нерухоме майно: 12/100 частин домоволодіння [ADDRESS], 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS], незавершений будівництвом будинок, ступенем готовності 61%, зведений на приватизованій нею земельній ділянці площею, 0,1000 га, [ADDRESS]. Зазначає, що документи про право власності на нерухоме майно, зокрема на 12/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS], були оформлені на відповідача [PERSON] Будинковолодіння по [ADDRESS], було придбано ними у період шлюбу, шляхом укладення 19 грудня 1996 року договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передає [PERSON], належну їй квартиру [ADDRESS], а останній повинен здійснювати за свій рахунок ремонт та експлуатацію квартири, а також братиме участь у відшкодуванні витрат, пов'язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі капітальним всього будинку, утриманням придомової території. Також [PERSON] зобов'язувався довічно утримувати [PERSON], забезпечуючи її доглядом, одягом, харчуванням, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення була визначена ними в 50 грн. щомісячно. [INFO] року [PERSON] померла, після її смерті квартира, яка розташована по [ADDRESS] сторонами була збільшена за рахунок викуплених допоміжних приміщень. На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 травня 2003 року № 335/10 [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на спірну квартиру, з якого вбачається, що його частка в будинковолодінні становить 12/100 на загальну площу 103,10 кв.м., в тому числі житлову- 29,50 кв.м. Вказує, що 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS] набуте в період шлюбу. Згідно договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року, сторонами придбано квартиру [ADDRESS], яка складається з 2-х житлових кімнат загальною площею 46,9 кв.м., в тому числі житловою - 27,3 кв.м. 28 грудня 1992 року, сторонами було здійснено обмін даної квартири на 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS] Також у період шлюбу, сторонами було набуто незавершений будівництвом будинок, ступенем готовності 61%, який зведений на приватизованій позивачкою земельній ділянці площею 1,1000 га, [ADDRESS] Будівництво даного об'єкта у період шлюбу та наявність його на час розірвання шлюбу підтверджується висновком № 1132 експертного дослідження, складеного 22 липня 2011 року судовим експертом, в якому вказано вартість незавершеного будівництва становить 733420 грн., з яких вартість незавершеного індивідуального будинку визначена в сумі 548172 грн., а земельної ділянки - 185248 грн. Відповідач продав даний об'єкт, який є їхньою спільною власністю набутою у період шлюбу без її згоди і розпорядився грошима на власний розсуд, тому просить стягнути з нього половину вартості даного об'єкту. Посилається на те, що 26 грудня 2011 року, вона оформила на відповідача довіреність, якою уповноважила [PERSON] продати належну їй на праві особистої власності земельну ділянку [ADDRESS] за ціною та на умовах, які вона повідомила його усно. Однак відповідач порушив всі умови, та продав належні їй на праві особистої власності земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва та не віддав їй гроші отримані від продажу. Дану земельну ділянку на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва він продав [PERSON] Після чого, вона звернулась до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] з проханням передати відповідачу, що вона бажає отримати гроші за продаж земельної ділянки. Однак відповідач проігнорував вимогу позивачки, яка була вимушена вдруге через нотаріуса звернутись до відповідача з цією вимогою. Про те, ніякої відповіді нею не отримано, грошей відповідач їй не повернув. Оскільки вона являється власником 1/2 частини недобудованого будинку, а оскільки відповідач відчужив це майно без її відома та згоди, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя: 12/100 частин домоволодіння [ADDRESS], 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS], недобудований будинок, господарські будівлі і споруди, ступенем готовності 61%, зведені на земельній ділянці площею 0,1000га, [ADDRESS]; визнати за нею право власності на ? частину 12/100 частин, що відповідає 6/100 частин домоволодіння [ADDRESS], на 1/2 частину 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS]; стягнути з відповідача на її користь позивачки вартість ? частин недобудованого будинку, господарських будівель і споруд, ступінь готовності яких складав 61%, який було зведено на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000га, [ADDRESS] в сумі 274086 грн. та стягнути з відповідача на її користь 23616 грн. за продаж земельної ділянки [ADDRESS], яка належала їй на праві особистої власності. 21 жовтня 2013 року ухвалою суду до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача [PERSON]. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя 12/100 частин домоволодіння на ? частину 12/100 частин, що відповідає 6/100 частин домоволодіння [ADDRESS] залишено без розгляду. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав вказаних в позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнала частково, не заперечує проти задоволення позову в частині стягнення з відповідача коштів за продаж земельної ділянки, в іншій частині позовних вимог просила відмовити. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON]- проти задоволення позовних вимог заперечував. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. За змістом ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі і мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 січня 1983 року по 31 жовтня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31жовтня 2011 року (а.с.11-12). Під час шлюбу, 28 грудня 1992 року [PERSON] на підставі договору міни, укладеного з [PERSON]., посвідченого в.о.зам. старшого державного нотаріуса Блауш Н.З. Першої Чернівецької державної нотаріальної контори, в обмін на квартиру [ADDRESS] яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 01 жовтня 1992 року, набув права власності на 63/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.33). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.05.2005 року, виданого Чернівецьким КОБТІ, право спільної часткової власності на 63/100 частин домоволодіння по [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] (а.с.16). Позивачка просить визнати спільною сумісною власністю подружжя 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS] Суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено в судовому засіданні, між сторонами по справі не існує спору стосовно вказаного майна, оскільки відповідач також вважає 63/100 частин домоволодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачці в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Також не підлягають до задоволення позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на ? частину 63/100 частин вказаного домоволодіння. З висновку №497 комплексної судової будівельної технічної, авто-товарознавчої та товарознавчої експертизи, проведеної по цивільній справі №2-296/12 за ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22.11.2011 року стосовно визначення вартості житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] вбачається, що в приміщеннях будинку виконані будівельні роботи по його переплануванню та збільшення площі вартістю 87853 грн., які належать до самочинного будівництва, в результаті проведення якого створені нові приміщення: коридору, холу, кімнати, санвузла та комори, які відсутні в матеріалах інвентаризаційної справи. Дане перепланування будинку проводилось сторонами без відповідного дозволу виконкому Шевченківської районної у м.Чернівці ради та без дозволу власника 37/100 частин будинковолодіння. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що виконані роботи з перепланування та перебудови будинку проведені відповідно до вимог чинного законодавства. Пунктом 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. ст. 316, 317, ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України. Так, ураховуючи те, що за змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу). За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (п. 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146). Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в п. 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки, відповідно до якого реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Пунктом 6 вищезазначеної Постанови встановлено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] щодо визнання за нею права власності на ? частину 63/100 частин домоволодіння по [ADDRESS], оскільки переобладнання домоволодіння є самочинним, тому питання про поділ ( виділ часток) цього нерухомого об'єкту не може бути предметом судового розгляду. Позовна вимога позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача коштів за продаж земельної ділянки [ADDRESS] у розмірі 23616 грн. є обгрунтованою. Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 січня 2008 року, [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована в [ADDRESS], з цільовим призначенням - для ведення садівництва (а.с.18). 26 травня 2011 року [PERSON] вчинила довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], якою уповноважила [PERSON] продати за ціну та на умовах на його розсуд належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7310136300:19:002:0113, розташовану в [ADDRESS], укласти та підписати договір купівлі-продажу земельної ділянки. В зазначеній довіреності перелічені права, якими позивачка наділила відповідача для виконання вказаних повноважень, серед яких надала право отримати належні їй гроші від продажу земельної ділянки (а.с.36). З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що [PERSON], як представник [PERSON], продав спірну земельну ділянку [PERSON] за 23616 грн., які покупець сплатив представнику продавця повністю до підписання цього договору. 16 червня 2011 року позивачка [PERSON] через приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] передала відповідачу [PERSON] заяву з вимогою про передачу їй грошей, отриманих у покупця за продану земельну ділянку (а.с.171) Відповідно до частини 1 статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1006 передбачено, що повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Враховуючи, що відповідач не надав доказів, що ним було передано позивачці отримані за договором доручення кошти за продаж земельної ділянки, то позовні вимоги позивачки в цій частині підлягають до задоволення. Позовна вимога [PERSON] про визнання спільною власністю подружжя недобудованого будинку, господарських будівель і споруд, ступенем готовності 61%, які зведені на земельній ділянці площею 0,1000 га, [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частини вказаного майна в сумі 274086 грн. не підлягає до задоволення. Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2011 року, то [PERSON], як представник [PERSON], продав тільки спірну земельну ділянку [PERSON] за 23616 грн. Посилання позивачки на факт будівництва будинку, що підтверджується висновком експертного дослідження №1132, яке складене 22.07.2011 року є безпідставним, оскільки земельна ділянка була продана 13 травня 2011 року, а висновок зроблений через два місяці. Доказів, що будь-яке нерухоме майно, в тому числі недобудований будинок, на земельній ділянці площею 0,1000 га, [ADDRESS] являлось предметом купівлі-продажу, суду не надано. Крім того, дана земельна ділянка не віднесена до земель житлової забудови, цільове її призначення - для ведення садівництва. Доказів, що змінювалось призначення земельної ділянки, отримувався дозвіл на будівництво, був затверджений проект на будівництво будинку на вказаній земельній ділянці, суду не надано. Оскільки не може бути визнано право власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва, то суд приходить до висновку, що в позовних вимогах [PERSON] про визнання спільною власністю подружжя недобудованого будинку, господарських будівель і споруд, ступенем готовності 61%, які зведені на земельній ділянці площею 0,1000 га, [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частини вказаного майна в сумі 274086 грн. слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного ст. 152 ЖК України, ст.22 КпШС України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 70, 71, СК України, ст.ст. 331, 365, 368, 376, 1000, 1006 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» та

Outcome: partial