Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача та просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири № 48 в будинку № 1 на вул. Довженка в м. Івано-Франківську, а за відповідачем визнати право власності на 1/3 частину квартири № 48 в будинку № 1 на вул. Довженка в м. Івано-Франківську та стягнути на її користь судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що за час шлюбу позивач та відповідач набули майно, яке є об’єктом спільної сумісної власності, а саме: квартира № 48 в будинку № 1 на вул. Довженка в м. Івано-Франківську. Вартість квартири становить 239 922 грн. На її придбання було витрачено наступні кошти: 40 818 грн. отриманих в результаті продажу попередньої квартири, набутої та реалізованої за час шлюбу; 80 198 грн. 50 коп. спільних коштів; 118 975 грн. 50 коп. кошти, які отримані позивачкою в дарунок від матері та які є особистими коштами позивачки. Позивачкою на придбання квартири витрачено більше ніж відповідачем, тому її частка при поділі квартири має бути більшою та становить 2/3 частини. Крім того, в квартирі проживають неповнолітній син та дочка сторін, при поділі майна слід врахувати їх інтереси та той факт, що діти є різнополими. Тому позивачка вважає за необхідне визнати за нею право власності на більшу частку квартири та виділити у користування дві кімнати, а відповідачу одну кімнату та відповідно 1/3 частину квартири. 18 червня 2014 року позивачка збільшила позовні вимоги та просила визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки Dacia Solenza, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та стягнути з відповідача на її користь 25 000 грн., що становить половину вартості автомобіля, оскільки автомобіль також був придбаний за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Орієнтовна вартість даного транспортного засобу на автомобільному ринку України становить 50 000 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти вимог позову заперечили, не заперечували проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири та машини. Відповідач надав суду письмові заперечення на позов та заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об’єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.07.1994 року (а.с.6,7). Рішення суду про розірвання шлюбу на час вирішення спору не має, сторонами суду не надано. Під час шлюбу в них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO], яка на даний час є повнолітньою, та [PERSON], [INFO] (а.с.8, 9). За час шлюбу сторонами за спільні кошти придбано майно: квартира № 48 в будинку № 1 на вулиці О.Довженка в м. Івано-Франківську, яка на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2011 року належить [PERSON] (а.с.10-11, 13); автомобіль марки Dacia Solenza, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія АТС № 000690 від 11.08.2006 року належить [PERSON] (а.с.54). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, сторони не досягли між собою згоди щодо поділу спільного майна, відносини між ними є негативними. Позивачка просить збільшити її частку у спільній квартирі, оскільки вважає, що нею були надані свої особисті кошти для придбання квартири та з нею проживають різнополі діти, яким потрібні різні кімнати. Частиною 2 та 3 ст. 70 Сімейного Кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так, для застосування ч.2 ст.70 СК України позивачка повинна надати відповідні вчинення відповідачем вказаних в статті проступків. Стосовно застосування ч.3 ст.70 СК України, то слід зазначити, що: на даний час старша донька позивача та відповідача навчається у Львівському політехнічному інституті на 2 курсі., у навчальний період дочка проживає у м. Львові в квартирі. Діти сторін не проживають з одним із батьків, а проживають всі разом в одній трьохкімнатній квартирі. Зважаючи на викладене, підстав для застосування ч.2 та 3 статті 70 СК України немає. Ще однією підставою для збільшення частки в квартирі позивачка вказує те, що вона витратила на придбання квартири особисті кошти в сумі 15 000 доларів США, які позивачці подарувала її мати. Проте, договору дарування грошових коштів позивачка до матеріалів справи не долучила. Відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, кладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, докази того, що грошові кошти в сумі 15000 дол. СІЛА були особистою власністю позивачки відсутні. Докази того, що мати позивачка зняла з рахунку певну суму, а позивачка поставила їх на свій депозитний рахунок судом не беруться до уваги, оскільки гроші - це не індивідуально визначене майно, яке можна ідентифікувати, неможливо встановити чи саме ці грошові кошти позивачка надала відповідачу для придбання квартири. Що стосується участі відповідача у вихованні та утриманні дітей, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Згідно довідки міської дитячої поліклініки від 15.04.2014 року на амбулаторний прийом з дитиною - [PERSON] приходить батько. Зі змісту інформаційної довідки № 104 від 16.04.2014 року Івано-Франківської спеціалізованої школи № 11 про участь батька [PERSON] у вихованні неповнолітнього сина, учня [INFO], вбачається, що батько належним чином займається вихованням сина, постійно цікавиться справами сина в школі, відбуває батьківські збори, допомагає синові долати труднощі у навчанні, приділяє увагу всебічному розвитку, водить на плавання. Сторонами визнається той факт, що рішенням Івано-Франківського міського суду на користь позивачки з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 щомісячного доходу та 1/8 щомісячного доходу на утримання повнолітньої дочки. Доказів того, що стягнутий розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей позивачка суду не надала. Також судом встановлено, що позивака веде себе не зовсім коректно по відношенні до відповідача. Так із висновку № 1181 від 08.03.2014 року (а.с.60) вбачається, що 14.02.2014 року позивачка вчинила сварку з відповідачем, штовхнула його, внаслідок чого він отримав травму. Згідно листа Івано-Франківського міського відділу УМВС України № 2531 від 05.03.2014 року звернення відповідача по факту сімейного конфлікту зареєстроване в журналі СО Івано-Франківського МВ УМВС України за № 1962 від 14.02.2014 року, на громадянку [PERSON] складено адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП (вчинення психологічного насильства в сім’ї) (а.с.59). 16 лютого 2014 року позивачка вчинила черговий сімейний конфлікт, вживала в присутності сина нецензурні слова, штовхалась. Відповідач звернувся до управління внутрішніх справ, заява була зареєстрована в журналі СО Івано- Франківського МВ УМВС України за № 2092 від 16.02.2014 року. Дільничним інспектором ВДІМ Івано-Франківського МВ УМВС по даному факту було складено висновок від 01.03.2014 року та складено адміністративний протокол (а.с.57.58). Отже, підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна суд не вбачає. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості її частки автомобіля, то суд виходить з наступного. Автомобіль марки Dacia Solenza, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія АТС № 000690 від 11.08.2006 року належить [PERSON] є неподільною річчю. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідач на грошову компенсацію не погоджується, сплатити її позивачу можливості не має, жодна із сторін грошову суми на депозитний рахунок суду не внесла. Згідно роз’яснень Верховного Суду України наданих в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з положень ст. ст. 60, 69, 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 р. у справі N 6-37цс13). Також сумнівним є твердження позивачки про те, що вартість автомобіля становить 50 000 грн., а тому компенсація становить 25 000 грн. Згідно роз’яснень викладених в п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Клопотання про призначення оцінки вартості автомобіля сторонами не заявлялось, а тому встановити точну ринкову автомобіля не можливо. Будь-яких доказів про дійсну (реальну вартість) автомобіля позивачкою суду не надано, а відтак розмір стягнення є не обґрунтованим. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що автомобіль марки Dacia Solenza, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] залишити у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] визначивши ідеальні частки кожного по 1/2. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 6, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: partial