Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Міжгосподарського будівельного об`єднання «Агробуд» (код ЄДРПОУ 03584728) на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 8385 гривень, а також просить стягнути з відповідача 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 16 квітня 2013 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера в Міжгосподарське будівельне об`єднання «Агробуд». Відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв її на роботу, а вона зобов`язувались виконувати трудові обов`язки визначені роботодавцем. 26 квітня 2019 року трудовий договір між нею та відповідачем за згодою сторін було розірвано. Відповідачем було видано їй належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення згідно ст. 36 Кодексу законів про працю України, але не проведено розрахунку в день звільнення, чим порушено її право на отримання заробітної плати. На підтвердження нарахування заробітної плати відповідачем в порушення положення ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України не було надано їй розрахунок заробітної плати за березень-квітень 2019 року із утриманнями із заробітної плати та суми, що належить до сплати. У відповідності до ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Фактичний розрахунок відповідачем було проведено 28 червня 2019 року із затримкою два місяці та два дні. У зв`язку з порушенням відповідачем її прав, а саме невиплатою заробітної плати, позивачка зазнала моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення її емоційного та психологічного стану, з огляду на те, що у скрутне матеріальне становище була поставлена її родина. Як наслідок їй довелось шукати додаткових засобів заробітку для забезпечення родини, чим були порушені нормальні життєві зв`язки. Розмір заподіяної моральної шкоди вона оцінює в 5000 гривень. Позивачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач МБО «Агробуд» свого представника в судове засідання не направив, але подав клопотання про розгляд справи без участі представника. Також відповідачем в особі виконавчого директора Трушкіна В.І. подано заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позовну заяву, в яких зазначено, що позов було подано з порушенням строку позовної давності, яка відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України складає три місяці. Позивачка була звільнена з посади 26 квітня 2019 року, а заробітна плата, за фактично пропрацьований час, була виплачена їй в повному обсязі 28 червня 2019 року. До суду позивачка звернулася 24 січня 2020 року. Тобто крайній строк подання позову було 28 вересня 2019 року, але до цього часу позивачка до суду не звернулася та доказів причини пропуску строку позовної давності не надала. Необмежений строк позовної давності, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України діє лише щодо стягнення заробітної плати. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» чітко встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором работодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. В період за який позивачка просить виплатити їй середньомісячний заробіток, а саме з 26 квітня 2019 року по 28 червня 2019 року, вона вже не перебувала із відповідачем у трудових відносинах, так як 26 квітня 2019 року трудовий договір між позивачкою та відповідачем за згодою сторін було розірвано, отже трудовий договір було припинено та жодної роботи з цієї дати позивачка для відповідача не виконувала, що вона сама підтверджує у своєму позові. Тобто учасники справи визнають дату та сам факт розірвання трудового договору, а отже за правилом ст. 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Таким чином, виходячи з обставин справи та чинного законодавства України сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивачка не є заробітною платою, тому на стягнення цієї суми розповсюджується загальний строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України - три місяці, який позивачкою був пропущений. Відповідно до ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України пропущення строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Також сторона відповідача вказує на те, що позивачка на обгрунтування вимог про стягнення моральної шкоди не надала жодних конкретних доказів моральних страждань, про які вказує в позовній заяві. Немає жодного доказу погіршення емоційного та психологічного стану, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в якій чітко вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається. Немає, також доказів того, що позивачка не мала на той момент іншого заробітку чи інших прибутків. Крім того, вимога щодо стягнення моральної шкоди, також подана до суду з порушенням строку позовної давності, визначено ст. 233 КЗпП України, а тому такі вимоги не можуть бути задоволені судом. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов залишити без задоволення, виходячи із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] працювала у МБО «Агробуд» на посаді головного бухгалтера з 16 квітня 2013 року. 26 квітня 2019 року вона була звільнена з роботи за згодою сторін відповідно до ст. 36 п. 1 КЗпП України згідно наказу №9-к від 26.04.2019, що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 16-17). Позивачка стверджує, що в день звільнення їй було видано належним чином оформлену трудову книжку, але розрахунок з нею не було проведено. Заборгованість по заробітній платі була виплачена відповідачем 28 червня 2019 року. Учасники справи визнають дату та сам факт розірвання трудового договору, а також дату проведення фактичного розрахунку, а тому згідно положень ст. 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно довідки про доходи за березень - квітень 2019 року [PERSON] нараховано заробітну плату за березень 2019 року - 4300 грн., податок з доходів фізичних осіб - 774 грн., за квітень 2019 року - 4300 грн., податок з доходів фізичних осіб - 774 грн., а також інші нарахування 14464,8 грн., податок з доходів фізичних осіб - 2603,66 грн. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України, суд вважає, що позивачка обгрунтовано ставить вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з 26 квітня 2019 року по день фактичного розрахунку. Оскільки виплата позивачці належної їй заробітної плати не була здійснена у відповідності до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, то як наслідок позивачка отримала право на компенсацію моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП). Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності згідно положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», викладених у п. 15, суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з`ясовувати зазначену дату. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Відповідно до Офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивачка була звільнена з посади 26 квітня 2019 року, а заробітна плата, за фактично пропрацьований час, була виплачена їй в повному обсязі 28 червня 2019 року. Тобто крайній строк подання позову було 28 вересня 2019 року. До суду позивачка звернулася 28 січня 2020 року, що видно з відмітки суду про отримання позовної заяви за вхідним номером 600/20. Позивачка до суду не надала доказів причини пропуску строку трьохмісячного строку звернення до суду, а тому пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed