Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору недійсним, стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що 14.10.2014 року між нею [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений Договір про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкції. Відповідно до п. 3.1 Договору від 14.10.2014 року «Замовник» зобов'язується оплатити вартість замовлення в сумі 2484 грн. В свою чергу в пункті 3.2. Договору зазначено, що після виконання п. 3.1 (тобто після оплати усієї вартості замовлення) «Виконавець» зобов'язується виготовити та доставити замовлення протягом 30 робочих днів. Вказує, що вона, як замовник, 14.10.2014 року сплатила 800 грн., що підтверджується Договором від 14.10.2014 року. Тобто вона своє зобовязання відповідно до п. 3.1 Договору виконала в повному обсязі, тому з 14.10.2014 року і почався відлік 30 робочих днів до виконання зобовязання ФОП [PERSON] Аналізуючи текст договору стало очевидним, що перед його укладенням, а також під час його підписання її було введено в оману і що ФОП [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, яка законом визнається як нечесна, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить визнати Договір від 14.10.2014 року, укладений між нею - [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсним; зобовязати ФОП [PERSON] повернути їй кошти, сплачені за вказаним Договором в розмірі 800 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та просила визнати Договір від 14.10.2014 року, укладений між нею - [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсним; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь кошти сплачені за вказаним Договором в розмірі 800 грн. Від стягнення з відповідачки моральної шкоди відмовилася. В судове засідання відповідачка ФОП [PERSON] повторно не зявилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. Суд ухвалює рішення при заочному розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Частиною другою ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту прав та інтересів осіб, одним з яких є: визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорю ванного правочину недійсним, та і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що 14.10.2014 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений Договір про виконання робіт по виготовленню ПВХ конструкції за розцінками виконавця. Як вбачається з п. 2 Договору на його виконання, за спільною домовленістю сторін про ціну авансу, позивачкою частково оплачено вартість замовлення (аванс) в розмірі 800 грн. Вказане підтверджується Договором від 14.10.2014 року, скріпленим особистою печаткою відповідача. На день розгляду справи зобов'язання по виготовленню ПВХ конструкції ФОП [PERSON] не виконані, не зважаючи на те, що позивачка зверталася до суб'єкта господарювання з письмовою претензією, що підтверджується фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням, однак лист був повернутий у зв'язку із закінченням терміну його зберігання. Таким чином на дані відносини поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6)звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Статтею 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх тощо. Відповідно до ст. 19 згаданого Закону, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, в т.ч. будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: дата виготовлення або надання, поставка, очікувані результати споживання; ціна або способу розрахунку ціни; права споживача. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як визначено п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Як вбачається з Договору від 14.10.2014 року, який укладений між сторонами, щодо виконання робіт по виготовленню ПВХ конструкції за розцінками виконавця його умови не відповідають вимогам чинного законодавства та є несправедливими, оскільки в ньому закладені такі положення, які порушують основоположні принципи добросовісності та рівності в договірних відносинах, зокрема: передбачено надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд та в будь-який час, в той час, як споживачеві таке право не надається; передбачено право продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти, внесені як оплата за ненадану продукцію, у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника), що явно порушує права споживача. Крім того, в п.п. 3.1, 3.2 договору передбачено, що лише після сплати замовником всієї вартості замовлення в сумі 2484 грн. - виконавець зобовязується виготовити та доставити замовлення протягом 30 робочих днів, тобто передати у власність споживачеві ПВХ конструкції. Між тим, станом і на час розгляду справи виконання замовлення відповідачем здійснено не було. Також в судовому засіданні встановлено, що позивачці не була надана повна інформація щодо замовлення, зокрема, - щодо конфігурації, обмірів, якості виготовлення ПВХ конструкцій. Аналізуючи обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що Договір від 14.10.2014 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] слід визнати недійсними, оскільки умови договорів є несправедливими для споживача та такими, що вносять дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на корить [PERSON] сплачені нею кошти в розмірі 800 грн. Крім того, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ФОП [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved