Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивачка звернувшись з даним позовом, посилається на те, що відповідно до безстрокового трудового договору від 16.02.2012р. з відповідачкою - підприємцем [PERSON] вона працювала продавцем - касиром в магазині «Соломон». З 11.04.2014р. позивачка перебувала у декретній відпустці,а з 20.03.2017р. перебуває на лікарняному в звязку з вагітністю. Відповідно до лікарняного листа вона зобовязана стати до роботи 24.07.2017р. Після отримання лікарняного листа вона прийшла на роботу щоб повідомити про своє перебування на лікарняному, та зі слів відповідачки [PERSON] дізналась про те,що її звільнено з роботи за згодою сторін. Вказує,що жодної заяви на звільнення вона не писала, відповідно не могла бути звільнена,оскільки знаходилась на лікарняному,та ще й під час вагітності. Про те, що її було звільнено, вона дізналася 20.03.2017 року, а копію наказу про звільнення та трудову книжку їй до тепер не вручили. Позовні вимоги в судовому засіданні представник позивачки підтримав, просить суд скасувати наказ про її звільнення від 05.02.2016 року по п.1 ст. 36 КзПП України, як протиправний, та поновити позивачку на роботі у підприємця [PERSON] вул.Шухевича, 59 магазин «Соломон» на посаді продавця касира. Відповідачка в судове засідання подала заперечення, з позовними вимогами не згідна, вказавши на наступне. Її діяльність, як приватного підприємця було припинено, відповідно трудовий договір між нею та позивачкою було розірвано 5 лютого 2016 року. Просить в позовних вимогах відмовити. Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивачки, та відповідачки, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи позивачка уклала безстроковий трудовий договір 16 лютого 2012 року з відповідачкою як фізичною особою-підприємцем на роботу продавця касира в магазин «Соломон» по вул.Шухевича,59 в м.Коломия. Даний договір є офіційно зареєстрований в службі зайнятості 16.02.2012 року. Окрім цього, у відповідності до витягу з наказу №3 від 6.06.2014 року,підписаного відповідачкою, позивачці було надано відпустку по догляду за дитиною з 6.06.2014 року по 11.04.2017 року. Таким чином з червня 2014 року позивачка перебувала в декретній відпустці, з 20 березня 2017 року перебуває на лікарняному в звязку з вагітністю.(а.с.3). Однак, у відповідності до письмового повідомлення від відповідачки, яке позивачка отримала 1 травня 2017 року (а.с.4), вона дізналась,що безстроковий трудовий договір від 16.02.2016 року,укладений між позивачкою та відповідачкою розірваний сторонами 5 лютого 2016 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В судове засідання відповідачка не змогла представити жодної заяви позивачки про намір останньої звільнитись з займаної посади. Більше того, станом на час розгляду справи, позивачці не повернуто трудової книжки. У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~Згідно ст.23 КЗпП трудовий договір може бути 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк. У відповідності до ст.36 п.1 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з вимогами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак, як вбачається з матеріалів справи,позивачка не тільки не писала будь-якої заяви про звільнення, але ще й була звільнена під час перебування в декретній відпустці і на даний час позбавлена будь-яких документів які підтверджують її звільнення. У відповідності до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Однак, станом на час розгляду справи позивачці не повернуто ні трудової книжки,не надано наказ про її звільнення. Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Відповідачка не надала доказів того,що вона попередила позивачку належним чином про звільнення,не запропонувала їй іншого місця роботи, не змогла надати доказів того, що віддала позивачці належним читном оформлену трудову книжку, У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, який є обовязковим для суду першої інстанції при вирішенні аналогічних справ, від 26 жовтня 2016 года,справа \~№6-1269цс16, одною з підстав припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП). В випадку домовленості між працівником та власником підприємства,установи,організації або уповноваженим органом в припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (угода сторін), договір припиняється в строк,який визначено сторонами. Розглядаючи позовні вимоги про оскарження наказу про звільнення про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП, суди повинні вияснити , чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, чи було вільне волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Як вбачається з пояснення представника позивачки та матеріалів справи, жодної домовленості між сторонами про звільнення позивачки за ст.36 ч.1 КЗпП не було , волевиявлення позивачки про видання наказу про її звільнення відсутнє. Як вбачається з відповіді Коломийської ОДПІ від 22.06.2017 року №125/9/09-07-13/1102 відповідачка [PERSON] перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 18.07.2011 року по 10.03.2016 року, та з 26.07.2016 року. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КзПП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. В силу ст.233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо в суд в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За таких обставин суд приходить до висновку ,що позивачку було звільнено протиправно , з грубим порушенням чинного трудового законодавства,а відтак про підставність заявлених позовних вимог. На підставі наведеного та ст.ст.21,23,36,46,47,232,233 КЗпП України ,Постанови Верховного суду від 26 жовтня 2016 года,справа \~№6-1269цс16, та

Outcome: approved