Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 29.08.2016р. з позовною заявою, в якій зазначила, що відповідач не надає їх дітям належної матеріальної допомоги в добровільному порядку, а тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх доньок [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і наполягала на їх задоволенні. Відповідач заперечував проти позовних вимог. Зауважив, що рішення суду про стягнення з нього аліментів погіршить відносини сторін і стан матеріального забезпечення їх дітей. Вважає, що діти перебувають на його утриманні, а не позивачки, а тому просив відмовити у позові в повному обсязі. Представник відповідача адвокат [PERSON] також заперечував проти позовних вимог. Зауважив, що сторони проживають разом з дітьми. Позивачка не працює, не має ніяких доходів, окрім державної соціальної допомоги по безробіттю, а тому не є утримувачем дітей. Витрати з утримання дітей несе відповідач. Спір між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не вирішувався. Отже на момент розгляду справи позивачка не має права заявляти вимогу до відповідача про стягнення аліментів, оскільки фактично діти перебувають на утриманні відповідача. Тож просив відмовити у позові повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності суд дійшов наступних висновків. Зокрема, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі в період з 25.09.2004р. по 27.11.2015р... Від шлюбу сторони мають двох доньок [PERSON], 07.02.2007р.н., та [PERSON], 21.08.2010р.н.. Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживання в одному житловому помешканні разом з їх дітьми. Проте між собою вони не спілкуються і не ведуть спільного господарства. Кожен з них живе окремим життям і єдиним приводом для спілкування сторін є необхідність узгодження питань що стосуються їх дітей. Позивачка не працевлаштована і єдиним її доходом є державна соціальна допомога в розмірі близько 500грн на місяць. Вихованням дітей фактично займається позивачка, оскільки в неї є вільний час. Відповідач працює в Черкаській обласній державній адміністрації на посаді радника патронатної служби і має стабільний регулярний дохід у вигляді заробітної плати. Через особливий характер умов праці відповідач більшість свого часу проводить на роботі і повертається додому вже пізно ввечері. Відповідач приймає участь у витратах із забезпечення дітей продуктами харчування, ліками та оплаті їх навчання у навчальних закладах. В іншій частині матеріальне забезпечення дітей здійснюється за допомогою батьків сторін. Зазначені обставини справи сторони визнають, а тому відповідно до ст.61 ЦПК суд вважає їх доведеними. Відповідно до довідки з місця роботи відповідач має середню заробітну плату близько 5000грн місяць. На теперішній час відповідач надає достатнє матеріальне забезпечення дітям, проте ця допомога не має регулярного характеру, що заважає позивачці планувати побутові витрати на утримання дітей. Сторони мають намір проживати окремо один від одного, а тому задля визначеності та забезпечення належного матеріального утримання дітей позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин із забезпечення утримання батьками своїх дітей, що регулюються Сімейним кодексом України (далі СК). Згідно ст.180 СК батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Системний аналіз змісту ст.181 СК свідчить, що право на предявлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина і який займається утриманням дитини. Проте, закон не виключає можливості здійснення стягнення аліментів з батьків дитини, якщо вони проживають разом з дитиною, але не надають їй належної та достатньої матеріальної допомоги. Сутність інституту стягнення аліментів зводиться до забезпечення права дитини на утримання від батьків та сприяння реалізації батьківського обовязку по утриманню дитини. Тож основоположне значення для вирішення справи мають наступні обставини: 1) чи задовольняє надаване відповідачем в добровільному порядку матеріальне утримання потреби дітей; 2) чи відповідає таке утримання засадам справедливості, добросовісності і розумності; 3) чи займається позивачка утриманням дітей, тобто має право на отримання аліментів. Суд зауважує, що поняття «займатись утриманням дитини» має широкий зміст і не обмежується виключно матеріальною складовою, оскільки включає в себе ще й зміст інших батьківських обовязків (виховання, фізичний, духовний, моральний розвиток, піклування про здоровя та інше). Судом встановлено, що відповідач хоча і проживає разом з дітьми, але з обєктивних причин не має можливості повноцінно займатись утриманням дітей через брак вільного часу. Натомість позивачка, хоча не працює і не має можливості самостійно забезпечувати утримання дітей, фактично займається вихованням дітей і здійснює витрати, повязані з цим. При цьому сторони не заперечують тієї обставини, що значна частка матеріального утримання їх дітей вирішується за допомогою батьків позивачки та відповідача. Тож при визначенні того, кому зі сторін належить право на отримання аліментів, тобто хто зі сторін займається утриманням дітей, матеріальний аспект має важливе, але не вирішальне значення. Оскільки позивачка проживає разом з дітьми, належним чином виконує батьківські обовязки з виховання дітей, приймає активну участь у життєдіяльності дітей, то вона має право заявити вимогу про стягнення аліментів. Стосовно надаваного відповідачем матеріального забезпечення дітям суд зауважує, що сторони визнають ту обставину, що відповідач надає добровільно матеріальне забезпечення дітям. Проте жодна зі сторін не надала суду доказів на підтвердження розміру такої допомоги. Надана відповідачем виписка обігу коштів по банківському картковому рахунку не може бути взята судом до уваги, з огляду на ознаки належності доказів, бо не містить відомостей про те, хто є власником карткового рахунку і не підтверджує цільового значення здійснених по ній витрат. Натомість, суд зауважує, що відповідно до ч.7, 8 ст.7 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України,\~Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 27 Конвенції про права дитини передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож з метою забезпечення стабільності, впевненості та передбачуваності у питаннях визначення матеріального ресурсу, який має надаватись відповідачем на забезпечення потреб його дітей, суд вважає за можливе визначити певний конкретний розмір щомісячних витрат відповідача, які матимуть цільове використання - аліменти. Згідно ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Оцінивши обставини справи, враховуючи фінансові можливості сторін, суд вважає, що 1/3 частка доходів відповідача є належним та достатнім розміром аліментів, які необхідні на утримання двох неповнолітніх дітей, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Щодо судових витрат, то згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» складає 551,20грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved