Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, та додаткових витрат на утримання дитини, посилаючись на те, що 05.08.2008 року між ними у Виконкомі Фасівської сільської Ради депутатів трудящих Володарсько-Волинського району, Житомирської області було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з відсутністю між ними взаєморозуміння, взаємоповаги, спільних поглядів на сімейне життя та виховання дитини. Вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не піклуються один про одного, не підтримують шлюбних відносин та проживають окремо. Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість. Подальше спільне життя з відповідачем та збереження сім'ї вважає неможливим. Посилаючись на вимоги ст.ст.18, 21, 104,110, 112, 180-182, 184,191 Сімейного Кодексу України просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 30% від усіх видів доходів, щомісячно, починаючи з дня подання позову, до досягнення дитиною повноліття та додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 7 472, 50 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, якою позов підтримав, просив розглядати справу у його відсутності, та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, заперечень та клопотань не надійшло. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Шлюб між сторонами був зареєстрований 05.08.2008 року у Виконкомі Фасівської сільської Ради депутатів трудящих Володарсько-Волинського району, Житомирської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини ( а.с.9). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Обгрунтовуючи свій позов в частині розірвання шлюбу позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з відсутністю між ними взаєморозуміння, взаємоповаги, спільних поглядів на сімейне життя та виховання дитини. Вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не піклуються один про одного, не підтримують шлюбних відносин та проживають окремо. З огляду на зазначені позивачкою обставини, суд приймає рішення про задоволенні позову в частині розірвання шлюбу між сторонами. Також позивачкою зазначено, що дитина проживає разом з нею, та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість. Просить суд постановити рішення про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 30% від усіх видів доходів, щомісячно, з 08.12.2015 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вимоги ст. 182, 183, 184 СК України, а саме враховуючи матеріальне становище дитини, матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення, а саме те, що відповідач інших дітей не має, суд вважає, що позов підлягає в цій частині підлягає задоволенню, а аліменти повинні бути стягнуті з відповідача у розмірі 30% від усіх видів доходу, щомісячно 08.12.2015 року, тобто з дня пред'явлення позову, і до повноліття дитини. В обґрунтування свого позову в частині стягнення з відповідача додаткових витрат позивачка зазначила, що до початку шкільного року, тобто до вересня 2015 року, вона понесла ряд додаткових витрат на утримання дитини, пов'язані з її перебуванням у школі. Вказані витрати не були відшкодовані відповідачем, у зв'язку з чим просила стягнути з відповідача додаткові витрати за минулий час у розмірі 7 472, 50 грн., що понесені позивачкою. Вказані додаткові витрати пов'язані з придбанням для дитини рюкзаку, светра, сорочки, регланів, майки, шкільної форми, дитячого взуття, письмового столу, мобільного телефону, ноутбуку, бездротового роутеру. Загальний обсяг таких витрат становив 14 945 грн. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень З огляду на вказані вище вимоги Закону, позивачем мають бути доведені особливі обставини, які спонукали її до додаткових витрат на дитину. Такими обставинами, на думку суду, можуть бути несподіване захворювання, для лікування якого необхідна значна сума коштів, нещасний випадок, а також необхідність розвитку здібностей дитини, яка їх має, зокрема, до музики, до спорту, тощо. Саме такі обставини можуть вважатись особливими, їх понесення будь-яким з батьків зумовлює участь іншого в оплаті цих витрат. Суд вважає, що у витратах, понесених при звичайному способі життя, навіть якщо вони і є додатковими, однак не зумовлені вказаними вище особливими обставинами, участь другого з батьків обов'язковою не є. Саме до таких витрат суд в даній справі відносить витрати позивачки, понесені нею за придбання для дитини одягу, взуття, та інших речей, придбаних для дитини. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав вважати, що витрати, що понесені позивачкою, зумовлені будь-якими особливими обставинами, що кореспондує обов'язок відповідача по оплаті їх частини у відповідності до вимог ст.185 СК України, у зв'язку з чим приймає рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір по справі в розмірі 487,20 грн. На підставі ст. ст. 105, 110, 112, 180, 181, 184, 185 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial