Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі продажу автомобілів недійсними. В позовній заяві вона вказала, що 20.05.2016 року вона дізналася, що відповідач продав належні їм автомобілі на праві спільної сумісної власності подружжя, своєму батькові [PERSON], а саме: автомобіль [NUMBER], було продано згідно договору купівлі-продажу № 743/02/1247/2016 від 30.03.2016 року, та зареєстровано на [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 026604 від 30.03.2016 року; автомобіль [NUMBER], було продано згідно договору купівлі-продажу № 759/02/1247/2016 від 31.03.2016 року, та зареєстровано на [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 026655 від 31.03.2016 року; автомобіль [NUMBER], було продано згідно договору купівлі-продажу № 733/02/1247/2016 від 31.03.2016 року, та зареєстровано на [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 026629 від 31.03.2016 року; автомобіль [NUMBER] було продано згідно договору купівлі-продажу № 742/02/1247/2016 від 31.03.2016 року, та зареєстровано на [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 026605 від 30.03.2016 року. Згідно законодавства, для спільного майна подружжя існує спеціальний режим з його відчуження (продажу, дарування). Згідно ч. 1 ст. 65 Cімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя,\~за взаємною згодою. Згідно постанови КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388, затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.\~Вказаним порядком встановлена обовязкова державна реєстрація правочинів щодо транспортних засобів. Частина 2 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.\~Частина 3 ст. 65 Cімейного кодексу України передбачає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна,\~згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи те, що автомобіль є цінним майном, його продаж без отримання письмової нотаріально завіреної згоди другого з подружжя буде вважатися незаконним. Відповідно до ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України, правочин, щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин необхідних повноважень. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відчуженням транспортних засобів, що перебували у спільній сумісній власності подружжя, другий з подружжя завдав шкоди правам та інтересам позивача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, позбавлення права власності є неприпустимим. Ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлений такий спосіб захисту цивільного права, як визнання правочину недійсним. В звязку з чим, позивачка просить суд визнати договори купівлі продажу автомобілів недійсними. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] обставини, викладені в позовній заяві підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, зіславшись на те, що позивачка не знала, про те відповідач продав належні їм автомобілі на праві спільної сумісної власності подружжя своєму батьку [PERSON] На укладання вказаного правочину позивачка згоди не давала, грошових коштів від продажу автомобілів не отримувала, її права порушені, а тому вона змушена звернутись до суду з позовом, який просить задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав в повному обсязі, пояснивши в суді, що автомобілі він продав своєму батьку [PERSON], так як позичав у останнього гроші, а заставою являлися саме автомобілі, однак письмових доказів цього не має. Позивачка знала про те, що відповідач продає автомобілі, так як він їй про це говорив, однак письмового дозволу позивачка на це не надавала. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, пояснивши в суді, що реалізація автомобілів відбулася під час шлюбу, проте [PERSON] письмової згоди не надавала. Крім того, відсутні підстави вважати, що грошові кошти отримані за вказаними правочинами були використані не в інтересах сім'ї. Так, у п. 30 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розяснено, що Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі. Недодержання сторонами письмової форми правочину не має наслідком його недійсність. Отже, вартість автомобілів, які були відчужені відповідачем підлягає врахуванню при поділі майна подружжя, а відповідно позовні вимоги [PERSON] безпідставні. Відповідач [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що він купив автомобілі у свого сина [PERSON], так як у позивачки та відповідача-1 були борги. Мову про продаж йому автомобілів вели обидві сторони. Після купівлі транспортних засобів він став їх власником. Справу розглянуто відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності представника третьої особи Територіального центру № 1247 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, який надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Рішення просить винести на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, суд прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 10 лютого 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Покровського району Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10 лютого 1996 року (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серійний номер СХО 026604 - автомобіль [NUMBER] належить [PERSON]. Дата реєстрації 30.03.2016 рік (а.с.10). Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серійний номер СХО 026655 - автомобіль [NUMBER], належить [PERSON]. Дата реєстрації 31.03.2016 рік (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серійний номер СХО 026605 автомобіль [NUMBER] належить [PERSON]. Дата реєстрації 30.03.2016 рік (а.с.12). Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серійний номер СХО 026629 - автомобіль [NUMBER], належить [PERSON]. Дата реєстрації 31.03.2016 рік (а.с.13). \~\~\~Так, на даний час актуальним власником автомобіля MAZDA СХ-5 є [PERSON], який придбав спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу № 733/02/1247/2016 від 29.03.2016 р. у [PERSON] (а.с.61). Згідно копії договору купівлі продажу транспортного засобу № 742/02/1247/2016 від 30.03.2016 року, власником автомобіля Hyundai Tucson є [PERSON], який придбав спірний автомобіль у [PERSON]О.(а.с.62). Як вбачається з копії договору купівлі продажу транспортного засобу № 743/02/1247/2016 від 30.03.2016 року, власником автомобіля ТАТА є [PERSON], який придбав спірний автомобіль у [PERSON]О.(а.с.63). Відповідно до копії договору купівлі продажу транспортного засобу № 759/02/1247/2016 від 31.03.2016 року, власником автомобіля БАЗ є [PERSON], який придбав спірний автомобіль у [PERSON]О.(а.с.64). Так, згідно ч. 1\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). На підставі ч.2\~ст. 60 СК України\~кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України\~встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як встановлено судом, позивачка свою згоду на відчуження автомобілів не давала. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою\~статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до\~Конституції України\~та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України. За змістом п. 7\~постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 8 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину. Договір купівлі-продажу транспортного засобу є договором, що виходить за межі дрібного побутового, тому в силу згаданих положень сімейного і цивільного законодавства його укладення потребує згоди другого подружжя, а недотримання цих вимог закону є підставою для кваліфікації правочину недійсним як такого, що не відповідає положенням закону.\~\~ Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства суд дійшов висновку про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним з огляду на те, що відповідач [PERSON], який уклав договір щодо спільного майна подружжя, та другий відповідач [PERSON] - покупець за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно з ч. 1 cт. 57\~ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2\~ст. 59 ЦПК\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] наполягаючи на тому, що позивачка знала про продаж автомобілів, що перебували у їхній спільній власності, жодного доказу на підтвердження цієї обставини не надав, а тому це твердження не приймається до уваги судом. Відповідно до\~статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved