Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що на примусовому виконанні у Кіровському відділі державної виконавчої служби м.Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження №49304749 з примусового виконання виконавчого листа №203/3534/13-ц, виданого 05.11.2015 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» на користь [PERSON] боргу в розмірі 82656 грн. 23 коп.. Вказане виконавче провадження було відкрито 12.11.2015 року та боржнику надано строк для добровільного виконання рішення до 19.11.2015 року. Станом на 2801.2016 року боржник в добровільному порядку борг не сплатив. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2016 року виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2015 року було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі. 03.03.2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду від 22.10.2015 року було залишено в силі та 18.04.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про поновлення виконавчого провадження. З часу винесення ухвали від 03.03.2016 року та по 22.04.2016 року боржник вимоги державного виконавця по сплаті боргу не виконав. 22.04.2016 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту майна боржника. 02.07.2016 року з боржника в примусовому порядку було стягнуто частину боргу в сумі 8880 грн. 12 коп. В подальшому сума боргу стягувалась частками до повного погашення боргу та закриття виконавчого провадження 30.11.2016 року. З урахуванням зазначеного, посилаючись в обґрунтування правових підстав на норми ст.ст.116,117 КЗпП України позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32785 грн. 35 коп. за період з 22.10.2015 року по 02.07.2016 року. Також на підставі ст.237-1 КЗпП України просила стягнути з відповідача 24300 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її законних прав. Під час розгляду справи позивачка подала уточнену заяву, в якій остаточно просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.10.2015 року по 24.10.2016 року в сумі 53442 грн. 33 коп.; на підставі ст.625 ЦК України три відсотки річних за вказаний період в сумі 2506 грн. 86 коп. та інфляційні витрати в сумі 13807 грн. 93 коп.; моральну шкоду в сумі 24300 грн. та всі судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, як безпідставних та таких, що не ґрунтуються на законі. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом №7-К від 27.08.2012 року позивачка [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON]) була прийнята на посаду керуючого Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» з випробувальним терміном три місяці. Наказом №3-к від 28.03.2013 року її було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Не погоджуючись із звільненням в травні 2013 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання внести зміни у трудову книжку та відшкодування моральної шкоди (цивільна справа №203/3534/13-ц). Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.12.2013 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2015 року, що набрало законної сили, рішення суду першої інстанції від 20.12.2013 року було скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову, скасування наказу №3-к від 28.03.2013 року про звільнення позивачки, поновлення її на посаді керуючого Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» з 28.03.2013 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 82156 грн. 23 коп. та моральної шкоди в сумі 500 грн. Зазначаючи, що рішення суду від 22.10.2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 82156 грн. 23 коп. фактично було виконано відповідачем 24.10.2016 року, позивачка посилаючись в обґрунтування правових підстав предявленого позову на положення ст.ст.116, 117,237-1 КЗпП України, ст.625 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь за період з 22.10.2015 року по 24.10.2016 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 53442 грн. 33 коп.; три відсотки річних в сумі 2506 грн. 86 коп.; інфляційні витрати в сумі 13807 грн. 93 коп. та завдану моральну шкоду в сумі 24300 грн. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в рамках відкритого виконавчого провадження відповідачем на користь позивачки був сплачений в повному обсязі присуджений за рішенням суду від 22.10.2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.03.2013 року по 22.10.2015 року в сумі 82156 грн. 23 коп. Також на підставі рішення суду від 22.10.2015 року позивачку наказом №23-К від 23.10.2015 року було поновлено на роботі з 26.10.2015 року, а відповідно до наказу №27-К від 16.11.2015 року дату поновлення на роботі визначено 28.03.2013 року відповідно до судового рішення. На час розгляду справи трудові відносини між сторонами у передбаченому законом порядку не припинені. За вказаних вище обставин до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, не підлягають застосуванню норми ст.ст.116,117 КЗпП України, які регулюють питання виплати працівнику належних йому сум при звільненні та встановлюють відповідальність роботодавця за несвоєчасну виплату цих сум працівнику у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які ґрунтуються на нормах ст.ст.116,117 КЗпП України та фактично заявлені з підстав несвоєчасного виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого за рішенням суду від 22.10.2015 року, суд вважає безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню. З огляду на зазначене не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних витрат за несвоєчасного сплату останнім середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 82156 грн. 23 коп., стягнутого за рішенням суду від 22.10.2015 року, оскільки норми ч.2 ст.625 ЦК України встановлюють цивільно-правову відповідальність боржника за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, що випливає із договірних правовідносин. В звязку з цим, до спірних правовідносин між сторонами, що виникли з приводу виконання судового рішення про розвязання трудового спору, норми ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд враховує, що за рішенням суду від 22.10.2015 року у справі №203/3534/13-ц права позивачки було відновлено, останню поновлено на роботі, на її користь стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який в подальшому позивачці було виплачено відповідачем в повному обсязі. Також за цим рішенням з відповідача на користь позивачки було стягнуто моральну шкоду, завдану внаслідок порушення її трудових прав через незаконне звільнення. Будь-яких достатніх обґрунтувань та належних доказів неправомірності дій відповідача та завдання внаслідок цих дій позивачці моральної шкоди після ухвалення рішення від 22.10.2015 року, останньою суду не представлено. Вказані позовні вимоги фактично є похідними від заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в задоволенні яких судом відмовлено за їх безпідставністю. В звязку з цим, в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди позивачці також слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю належними доказами. Оскільки позивачку в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору та через відмову останній в задоволенні позову, у відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed