Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду 01 липня 2009 року з позовною заявою до [PERSON], третіх осіб - Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про визнання право власності на нежитлові приміщення, розташовані у м.Львові по вул.Ветеранів,6/5 , площею 14,9 кв.м. Обгрунтовуючі позовні вимоги позивачка зазначила, що вона, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2001 року та витягу про реєстрацію права власності являється власником квартири № 5 по вул.Ветеранів,6 у м.Львові з 10 липня 2001 року. Рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів № 683 від 29.11.1997 р. колишньому власнику даного приміщення дозволено використання приміщення квартири [ADDRESS] як нежитлової. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації від 22.01.1998 року № 53 „ Про надання дозволу на влаштування дверного прорізу було надано згоду виконати влаштування дверного прорізу відповідно до розробленої робочої документації на перепланування приміщення. Даним розпорядженням було передбачено,що висновком міжвідомчої комісії визнана технічна можливість влаштування дверного прорізу замість віконного в зазначеному вище приміщенні. В процесі здійснення права на реконструкцію приміщення вона отримала відповідні документи, а саме- виготовлено робочий проект через ліцензовану проектну організацію та його погоджено з СДПЧ-4, районною санепідемстанцією. 08.06.2005 року міський голова видав розпорядження „ Про призначення державної приймальної комісії для прийняття в експлуатацію міні-бару на вул.Ветеранів,6 „. Однак міні-бар не був прийнятий в експлуатації по сімейних обставинах позивачки. Протягом всього часу проведення реконструкції нежитлового приміщення, відповідачка [PERSON]- її невістка , здійснювала матеріальну допомога, а саме її кошти використовувались для проведення будівельних робіт. Оскільки вона, бажає поділити з невісткою спірне нежитлове приміщення, тому звернулась до суду за захистом свого права, оскільки право власності на обект нерухомості на даний час не оформлено. Відповідно до вимог ст.ст.331, 358, 361,392 ЦК України просить постановити рішення, яким визнати право власності за нею на реконструйоване нежитлове приміщення - міні-бар, заг.пл.14,9 кв.м. по вул.Ветеранів,6/5 у м.Львові та зобов'язати ОКП ЛОР „БТІ та ЕО зареєструвати свіідоцтво про право власності на зазначене вище приміщення. Позивачка 04.03.2010 року уточнила позовні вимоги та просить визнати право приватної власності за нею на нежитлові приміщення за адресою м.Львів, вул. Ветеранів, 6/5, площею 14,9 кв.м., згідно технічного паспорту інвентарний номер 278, реєстровий номер 14500. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, на адресу суду направили заяву про розгляд справи у її відсутності за участю представника [PERSON] (а.с.ЗЗ) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, давши аналогічні пояснення, зазначені у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, та зазначила, що не заперечує, щоб за позивачкою було визнано право власності на спірне приміщення, в реконструкцію якого, вона вкладала свої кошти. Представник третьої особи Львівської міської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки нежитлове приміщення не прийнято в експлуатацію, позивачка не виконала розпорядження міського голови, у компетентний державний орган не зверталась для узаконення самочинного будівництва , а отже право її ніким не порушено, тому позов є безпідставним. Представник третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивачка звернулась передчасно до суду, оскільки є інший порядок вирішення питання узаконення самочинного будівництва. Представник третьої особи Інспекції державного архітектурно- будівельного контролю у Львівській області в судове засідання не зявився, хоча судом належним чином про час та місце розгляду справи був повідомлений. Заслухавши пояснення сторін, представників третіх осіб, вивчивши та дослідивши обєктивні докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Власником спірного житлового приміщення-квартири № 5 в будинку № 6 по вул.Ветеранів у м.Львові до 7.07.2001 року був [PERSON] Рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів № 683 від 29.11.1997 р. власнику приміщення дозволено використання приміщення квартири [ADDRESS] як нежитлової, що вбачається з розпорядження від 22.01.1998 р. № 53. (а.с. 10) Згідно даного розпорядження виконавчого комітету Шевченківської районної адміністрації від 22.01.1998 року № 53 власнику приміщення дозволено влаштувати дверний проріз замість віконного в приміщення № 5 будинку №6 по вул.Ветеранів у м.Львові відповідно до розробленої робочої документації на перепланування приміщення. Даним розпорядженням було передбачено, що висновком міжвідомчої комісії визнана технічна можливість влаштування дверного прорізу замість віконного в зазначеному вище приміщенні. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2001 року укладеного між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], остання купила зазначене вище житлове приміщення, (а.с.11) Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого 10.07.2001 року ЛОДКБТІ та ЕО, на підставі даного договору, власником квартири [ADDRESS] з 10 липня 2001 року є позивачка [PERSON] (а.с.7). Як вбачається з долучених до справи доказів, позивачка після купівлі житлового приміщення звернулась до Львівського міського голови у 2005 року із заявою про прийняття в експлуатацію реконструйованого нежитлового приміщення. Розпорядженням міського голови № 416 від 08 червня 2005 року було призначено державну приймальну комісію для прийняття в експлуатацію міні-бару на вул.Ветеранів,6 у м.Львові (а.с.5). Однак, зазначене вище приміщення комісією не було прийнято в експлуатацію, а тому відсутній акт прийняття в експлуатацію спірного приміщення. Відповідно до вимог ст.331 ч.2 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завернення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до рішення ЛМР від 06.05.2005 року № 406 „Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, Закону України „Про планування і забудову територі обекти самочинного будівництва, по якимх прийнято розпорядження райноної адміністрації або рішення виконавчого комітету міської ради про погодження будівництва, у всіх випадках після закінченння будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку. Право власності на таке нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.30-1 Закону України „Про планування і забудову території прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснюється приймальними комісіями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, як визначено частиною другою пункту першого Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, зат.постановою КМУ від 22.09.2001 року № 1243, полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації обєктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно - технічного оснащення відповідно до затвердженої у установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Згідно з пунком 29 зазначеного Порядку датою введення в експлуатацію закінченого будівництва обекта є дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього обекта органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію. Частина третя статті 18 Закону України „ Про основи містобудування забороняє експлуатацію обєктів, не прийнятих в експлуатацію у встановленому законом порядку. Отже, на підставі наведеного вище,позов не підлягає до задоволення , оскільки реконструйоване нежитлове приміщення не прийнято в експлуатацію приймальною комісією. Відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, ст.З ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Проте судом встановлено, що порушене позивачем у суді питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право. Статтею 392 ЦП України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якимй засвідчує його право власності. Стосовно вимог позивачки до відповідачки, то вони є безпідставні, оскільки право власності на спірний обект (реконструйований) не визнано за позивачкою, а тому питання поділу спірного обекту на даний час є передчасним. Отже, на підставі наведеного вище, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Outcome: dismissed