Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що [INFO] помер її рідний бра [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Спадкоємців за законом першої черги не має, а вона є спадкоємцем за законом другої черги. 15.12.2015 року вона звернулась до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом їй було повідомлено, що 18.11.2015 року відповідну заяву вже було подано відповідачкою, в зв`язку із наявністю заповіту на її ім`я від 04.09.2015 року. Також зазначила, що вона є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, непрацездатна та потребує постійного нагляду та лікування, отримує пенсію по інвалідності та інших доходів не має. За життя брат постійно дбав про неї, допомагав матеріально. Після того, як в 2015 році брат дізнався, що тяжко хворий на рак, він постійно хвилювався про те, хто буде дбати про неї та за які кошти вона буде жити, коли залишиться одна. Він неодноразово висловлював свою думку про те, що належна йому квартира за законом перейде до неї, оскільки інших спадкоємців в нього не має. За таких обставин, заповіт, який брат підписав 04.09.2015 року, тобто за місяць до своєї смерті, знаходячись на стаціонарному лікуванні, не відповідав останній справжній волі брата. З 07.07.2015 року по 23.07.2015 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в ДУ «Інститут гастроентерології НАМН України». Згідно виписки з медичної картки станом на 24.07.2015 року продовжував хворіти. Згідно виписки із амбулаторної картки від 24.08.2015 року вже у серпні він скаржився на проблеми з диханням, підвищену психоемоційну лабільність та порушення сну через біль. В зв`язку із різким погіршенням стану та швидким прогресуванням хвороби, останні два місяці свого життя брат постійно лікувався, робив різноманітні дослідження та обстеження, знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні онкології. Його прооперували, але було вже пізно, хвороба швидко прогресувала, пішли чисельні метастази, його мучили постійні нестерпні болі та [INFO] він помер. Всіма організаційними питаннями, пов`язаними із лікуванням та похованням брата на її прохання займався їх двоюрідний брат [PERSON] . Під час знаходження на стаціонарному лікуванні в лікарні №4 брат переніс хірургічну операцію, проходив курс протиракового лікування (спеціальні процедури та медичні препарати), приймав сильні знеболюючі ліки. Все це разом із болем, від якого він постійно страждав, впливало на його психічний стан, на можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Почастішали випадки несприйняття ним дійсних подій, а деякі події могли сприйматись ним неадекватно. Таким станом брата скористалась відповідачка, яка допомагала дбати за хворим в лікарні. На час складання заповіту брат був тяжко хворою людиною, з постійним фізичним болем. Йому залишалось жити один місяць. В день посвідчення заповіту брат також знаходився під впливом сильно діючих медичних препаратів та спеціальних процедур, що могло негативно вплинути на його психічний стан, тому він не міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 04.09.2015 року приватним нотаріусом Арсеньєвою А.А.; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] . В наданому клопотанні представник позивачки просив внести виправлення в позовну заяву, вважаючи правильним адресу спадкового майна: квартира [ADDRESS] . Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03.03.2016 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в попередньому судовому засіданні. Ухвалою від 03.03.2016 року в порядку забезпечення позову було накладено арешт із забороною здійснювати будь-які дії щодо відчуження та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 03.03.2016 року в порядку забезпечення позову було накладено арешт із забороною здійснювати будь-які дії щодо відчуження та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 12.03.2016 року було скасовано арешт на квартиру [ADDRESS] , накладений ухвалою від 03.03.2016 року. Ухвалою від 24.03.2016 року справу було призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 06.04.2016 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено. Ухвалою від 05.05.2016 року провадження по справі відновлено в зв`язку із надходженням клопотання експерта. Ухвалою від 17.05.2016 року в якості законного представника позивачки [PERSON] було залучено її опікуна [PERSON] . Ухвалою від 11.07.2016 року провадження по справі повторно зупинено на час проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою від 27.09.2016 року після проведення експертизи провадження по справі відновлено. Ухвалою від 24.01.2017 року провадження по справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №201/16327/16-ц. Ухвалою від 20.08.2018 року цивільну справу було прийнято до розгляду, поновлено провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 31.10.2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження по справі було закрито та останню призначено до розгляду по суті. Ухвалою від 25.03.2019 року по справі було призначено повторну посмертну комісійну судову психіатричну експертизу та провадження по справі на час проведення останньої зупинено. Ухвалою від 09.12.2020 року провадження по справі було відновлено та останню призначено до подальшого розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідача під час розгляду справи в суді заперечувала проти позову та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Треті особи в наданих заявах просили розглядати справу за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті останнього відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . За життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 04.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. за реєстровим №1316, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав квартиру [ADDRESS] [PERSON] . 18.11.2015 року [PERSON] звернулась до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого [PERSON] 15.12.2015 року заяву про прийняття спадщини за законом після померлого [PERSON] було подано [PERSON] . Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею ст.1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст.225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, позивачка посилалась на те, що вона є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, непрацездатна та потребує постійного нагляду та лікування, отримує пенсію по інвалідності та інших доходів не має. За життя брат постійно дбав про неї, допомагав матеріально. Після того, як в 2015 році брат дізнався, що тяжко хворий на рак, він постійно хвилювався про те, хто буде дбати про неї та за які кошти вона буде жити, коли залишиться одна. Він неодноразово висловлював свою думку про те, що належна йому квартира за законом перейде до неї, оскільки інших спадкоємців в нього не має. В зв`язку із різким погіршенням стану та швидким прогресуванням хвороби, останні два місяці свого життя брат постійно лікувався, робив різноманітні дослідження та обстеження, знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні онкології. Під час знаходження на стаціонарному лікуванні в лікарні №4 брат переніс хірургічну операцію, проходив курс протиракового лікування (спеціальні процедури та медичні препарати), приймав сильні знеболюючі ліки. Все це разом із болем, від якого він постійно страждав, впливало на його психічний стан, на можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Почастішали випадки несприйняття ним дійсних подій, а деякі події могли сприйматись ним неадекватно. Таким станом брата скористалась відповідачка, яка допомагала дбати за хворим в лікарні. На час складання заповіту брат був тяжко хворою людиною, з постійним фізичним болем. Йому залишалось жити один місяць. В день посвідчення заповіту брат також знаходився під впливом сильно діючих медичних препаратів та спеціальних процедур, що могло негативно вплинути на його психічний стан, тому він не міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №18 від 26.08.2016 року встановлено, що [PERSON] на момент складання та підписання заповіту 04.09.2015 року виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизофренії. Ступінь вираженості наявного у [PERSON] психічного захворювання позбавляла його можливості в період часу, що цікавить суд (04.09.2015 року), розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №14 від 08.10.2020 року визначено, що [PERSON] за своїм психічним станом міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 04.09.2015 року. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Згідно з постановою Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст.54 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Суд враховує, що спірний заповіт посвідчувався нотаріально та нотаріус, посвідчивши його, підтвердив таким чином у відповідності до ст.ст.43-45 Закону України «Про нотаріат», що заповіт було вчинено саме тією особою, за відсутності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, а також щодо дійсності намірів на складання заповіту. Заповіт виготовлений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки, містить зроблений [PERSON] власноручно запис: «Заповіт прочитаний мною вголос, мені зрозумілий, відповідає моїй волі». Також заповіт підписаний особисто [PERSON] , з зазначенням повністю його П.І.Б. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №18 від 26.08.2016 року вбачається, що при проведенні останньої експертами використовувались матеріали цивільної справи, а також медична карта №16048 стаціонарного хворого КУ «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня №4», медична карта амбулаторного хворого КУ «Дніпропетровська міська поліклініка №1». При цьому, згідно дослідницької частини висновку вбачається, що висновки експертів щодо психічного стану [PERSON] та можливості останнього розуміти значення своїх та керувати ними на момент складання заповіту 04.09.2015 року, фактично грунтуються виключно на даних медичної карти амбулаторного хворого КУ «Дніпропетровська міська поліклініка №1», згідно яких [PERSON] в період 1975-1978 років перебував на лікуванні в психіатричному відділенні та йому було встановлено діагноз «шизофренія». Поряд з цим, суд враховує, що медична документація щодо стану здоров`я [PERSON] станом на 1975-1978 роки не містить висновків про абсолютну неспроможність останнього на той час розуміти значення свої дій та керувати ними, а тим більше про таку неспроможність на час складання заповіту більше ніж через 30 років після проходження лікування та встановлення діагнозу в 70-х роках. Ані наявна медична документація, ані висновок експертизи №18 від 26.08.2016 року не містять відомостей про те, що після 1978 року стан [PERSON] не змінився, він продовжував перебувати на обліку у психіатра, проходив лікування в психіатричних закладах з підтвердженням раніше встановленого йому діагнозу «шизофренія». Також суд зазначає, що у висновку експертизи №18 від 26.08.2016 року не враховано та не надано оцінки тим фактам, що в 1984 році [PERSON] був засуджений судом до позбавлення волі за вчинення злочинів; що останній займався активною громадською діяльністю, з 1994 року був головою Дніпропетровської Руської громади; в 2014 році особисто звертався до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом та приймав участь в судових засіданнях по цій справі, що вбачається з рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.02.2015 року (справа №203/7249/14-ц). В зв`язку з призначеною експертизою експертами було заявлено клопотання про допит свідків щодо стану [PERSON] у час, максимально близький до складання заповіту. Проте, жодний із показів допитаних судом свідків, а також пояснення відповідачки та нотаріуса, що посвідчував заповіт, при проведенні експертизи та складанні висновку враховано не було та оцінки цим показам не надано. В той час, як покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] свідчать про те, що на момент складання заповіту [PERSON] не виявляв ознак психічного розладу, його поведінка була нормальною та адекватною, він всіх впізнавав, орієнтувався в просторі. Свідок [PERSON] також пояснювала, що була присутня при телефонній розмові [PERSON] з його двоюрідним братом, під час якої вони обговорювали укладений правочин. При цьому, [PERSON] був впевнений в своїх діях. З урахуванням наведеного, оцінюючи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №18 від 26.08.2016 року в сукупності з іншими доказами, суд вважає, що останній не містить чітких, обгрунтованих та однозначних висновків про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складання та посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними; складений без врахування та оцінки всіх даних щодо особи [PERSON] , без врахування показів свідків, не узгоджується з їх показами та іншими доказами по справі, а тому не визнається судом належним, достатнім та допустимим доказом по справі. Згідно висновку повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №14 від 08.10.2020 року вбачається, що останній складено на підставі матеріали цивільної справи, даних медичної документації - медичної карти №16048 стаціонарного хворого КУ «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня №4», з урахуванням пояснень сторін, приватного нотаріуса, показань свідків, на підставі чого зроблено висновок, що [PERSON] за своїм психічним станом міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 04.09.2015 року. Суд враховує, що при проведенні повторної експертизи експертами не досліджувалась медична карта амбулаторного хворого КУ «Дніпропетровська міська поліклініка №1», даними якої керувались експерти при складенні висновку №18 від 26.08.2016 року. Під час проведення повторної експертизи експертом було заявлено клопотання про надання оригіналу медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] з КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1», а також довідки від лікаря-психіатра з психоневрологічного диспансеру за місцем проживання підекспертного щодо його перебування на психіатричному обліку та за наявності медичної психіатричної документації. Згідно отриманої відповіді на запит суду КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» було повідомлено, що [PERSON] , не перебував під наглядом лікаря-психіатра у вказаному закладі. В подальшому сторонами будь-яких клопотань з цього приводу щодо витребування додаткової інформації та доказів, призначення додаткової експертизи та інш., не заявлялось. Таким чином, оскільки висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №18 від 26.08.2016 року з урахуванням вищенаведених обставин не визнається судом належним, достатнім та допустимим доказом, не може бути покладено в основу судового рішення, а інші зібрані та досліджені судом під час розгляду справи докази в своїй сукупності не містять беззаперечних даних про абсолютну неспроможність [PERSON] на момент складання та посвідчення заповіту 04.09.2015 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі за необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Оскільки позивачку в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, судові витрати по справі відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed