Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] зменшила розмір позовних вимог, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 34 по вул.Нова в с. Конюхів Стрийського району Львівської області. В обгрунтування заявлених вимог покликалася на те, що їй відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить будинок № 34 по вул. Нова в с. Конюхів Стрийського району, в якому, окрім неї, зареєстровані син [PERSON], дочка [PERSON], а також чоловік [PERSON] Однак відповідач [PERSON] хоча і зареєстрований, але не проживає в даному будинку понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, його особистих речей у будинку немає. Зазначає, що їй стало відомо, що її чоловік проживає в с. Завадів у своєї колишньої дружини. У звязку з цим вважає, що відповідач створює перешкоди у користуванні та розпорядження її майном, а тому вона як власник житла вимушена звернутись з даною позовною заявою до суду,оскільки добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити. За змістом статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Так у судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок № 34 по вул. Нова в с. Конюхів Стрийського району, що стверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.01.2010 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.01.2010 /а.с.6-7/. З довідки Грабовецької сільської ради Стрийського району від 25.10.2018 № 1423 судом встановлено, що в будинку № 34 по вул. Нова в с. Конюхів Стрийського району зареєстровані, окрім позивачки, син [PERSON], дочка [PERSON], а також чоловік [PERSON] відповідач по справі /а.с. 8/. Факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі стверджується відміткою у паспорті позивачки [PERSON] про реєстрацію одруження, актовий запис № 3 від 04.12.2008 /а.с.10/. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом беззаперечно встановлено той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у [INFO] більше року без поважних причин та на даний момент часу проживає у [INFO] зі своєю колишньою дружиною, чого він сам не заперечив у судовому засіданні. На підставі вищенаведеного, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] більше одного року в спірному будинку не проживає без поважних причин, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, а тому суд вважає, що [PERSON] втратив право на житло в будинку №34 по вул. Нова в с. Конюхів Стрийського району Львівської області, який на праві власності належить позивачці [PERSON], а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved