Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивачка, звернувшись до суду із даним позовом, посилється на те, що, згідно Договору міни квартир від 15 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М., вона набула права власності на квартиру [ADDRESS]. 15 жовтня 2005 року даний договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № Д-975. З моменту оформлення права власності на вказану квартиру в ній став проживати її син [PERSON] із сім»єю. В червні 2018 року вирішила подарувати зазначену квартиру своєму внуку [PERSON], однак при підготовці необхідних документів приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Обідняк І.В. було повідомлено, що на вказану квартиру накладено арешт органами Державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області. Звернувшись до керівника відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, отримала пояснення, що на квартиру накладено арешт як на нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON]. Згідно записів будинкової книги на квартиру [PERSON], [INFO] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] в період з 16 вересня 1997 року по 05 грудня 2003 року. Згідно відомостей з державних реєстрів, отриманих під час укладення правочинів щодо даної квартири, зокрема купівлі-продажу у 1997 р. та міни у 2005 р. [PERSON] ніколи не був власником зазначеної квартири. 11 жовтня 2001 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON], а з 02 листопада 2005 року за нею. Тому просить суд, зобов»язати відділ державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області зняти арешт із зазначеної квартири накладений на підставі постанови 3Б-862 від 16 вересня 2003 року Державної виконавчої служби. Позивачка в судове засідання не з»явилася, однак подала заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути у її відсутності. Відповідач у судове засідання також не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Беручи до уваги заяви сторін, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи із наступного. Як видно із досліджених письмових доказів, згідно Договору міни квартир від 15 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-975, позивачка - [PERSON] є власником квартиру [ADDRESS], вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 15 жовтня 2005 року за № 1607694, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданим Коломийським МБТІ від 02 листопада 2005 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 червня 2018 року за № 128640983. З моменту оформлення права власності на вказану квартиру в ній став проживати син позивачки [PERSON] із сім»єю. В червні 2018 року позивачка вирішила подарувати зазначену квартиру своєму внуку [PERSON], однак при підготовці необхідних документів приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Обідняк І.В. було повідомлено, що на вказану квартиру накладено арешт органами Державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області. Вказане також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, з якої видно, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Одночасно у вказаній інформаційній довідці містяться відомості про накладення арешту на вказану квартиру на підставі постанови Державної виконавчої служби 3Б-862 від 16 вересня 2003 року. У зв»язку з цим позивачка зверталась до керівника відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області та отримала пояснення, що на квартиру накладено арешт, як на нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON]. Згідно записів Будинкової книги на квартиру, [PERSON], [INFO], був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] в період з 16 вересня 1997 року по 05 грудня 2003 року, однак власником даної квартири він не був. До укладеного вищевказаного Договору міни квартир від 15 жовтня 2005 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Маркеловою І.М. 09 червня 1997 року за № Д-382 і зареєстрованого в Коломийському МБТІ 11 жовтня 2001 року в реєстровій книзі № Д-13 за № 4389. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україниз розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» на позовні вимоги зняття арешту з майна поширюється передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про арешт належного їй майна. Оскільки позивачка про наявність накладеного арешту на майно, що належить їй на праві приватної власності дізналась у червні 2018 року при зверненні до нотаріальних органів та отриманні витягу з Реєстру, то строк звернення до суду за захистом порушеного права позивачкою не пропущено. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовільнити. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved