Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним, обгрунтовуючи свій позов наступним. Позивачка є онукою померлого [PERSON], який був власником квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON], вона разом з сином [PERSON] проживала у вказаній квартирі, де і є зареєстрованою на даний час. У 2010 році вона разом з сином тимчасово переїхала з спірної квартири у квартиру [ADDRESS], де й проживає у даний час. [INFO] року [PERSON] помер, та після його смерті позивачка дізналася, що за життя, а саме 01 листопада 2012 року [PERSON] уклав договір дарування квартири, яким подарував вказану квартиру [PERSON] Позивачка вважає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно одержати попередню згоду органів опіки та піклування. В даному випадку такої згоди [PERSON] не отримував, а отже відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення оспорюваного правочину стосовно нерухомого майна, право користування яким мав малолітній син позивачки [PERSON] є підставою для визнання такого правочину недійсним. З огляду на положення ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 177 Сімейного Кодексу України позивачка просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори недійсним. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали заявлений позивачкою позов у повному обсязі, та просили його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Окрім іншого позивака також пояснила, що вона не є родичем померлого [PERSON] та вважала його дідом через те, що вона з дитинства проживала у його сім'ї, та вважала себе членом його родини. За життя [PERSON] виказував наміри залишити їй після своєї смерті або спірну квартиру або квартиру у м. Бровари, але з невідомих їй причин уклав спірний договір з відповідачкою. Також позивачка пояснила, що залишила спірне житло 29 жовтня 2010 року через бажання [PERSON], та залишилась проживати після його смерті у квартирі [ADDRESS], та проживає за вказаною адресою у даний час. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та її представник проти позову заперечили. Вказують на те, що дійсно 01.11.2012 року між [PERSON] та відповідачкою було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Укладений договір відповідає вимогам закону та підстав для визнання його недійсним немає. Обдарована [PERSON] є рідною племінницею [PERSON], який за життя розпорядився належним йому майном. Позивачка не є родичкою [PERSON], видаючи себе за онуку вводить суд в оману. Під час укладення оскаржуваного договору майнові права малолітнього [PERSON] порушені не були, оскільки він не був співвласником такого майна. Також зазначають, що на час посвідчення договору місцем проживання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] була квартира, яка знаходиться у м. Бровари. З огляду на зазначене просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи - служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації підтримав заявлений позов, вважає, що оскаржуваний договір було укладено без надання дозволу служби. Вважає, що були порушені права малолітньої дитини, що у свою чергу порушило її житлові права, а саме право на проживання у спірній квартирі, у зв'язку з чим просить задовольнити заявлений позов у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 3, ст. 6, ст. 227, ст.ст. 627-629 Цивільного кодексу України, в Україні гарантується право свободи договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 01 листопада 2012 року між [PERSON], як дарувальником, та відповідачкою [PERSON], як обдарованою було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], який був посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 5). Судом встановлено, що єдиним власником спірної квартири на час укладення договору був [PERSON] Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 319 ЦК власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. [PERSON] за життя уклав спірний договір, та розпорядився своїм майном, як його єдиний власник, на власний розсуд. На час посвідчення даного договору малолітній [PERSON] був зареєстрованим у вказаній квартирі, датою реєстрації якого є 02 жовтня 2012 року. (а.с. 7). Також зареєстрованою у спірній квартирі, на час укладення договору, є [PERSON] Тобто як [PERSON] та і її малолітній син [PERSON] були наділені правом користування вказаною квартирою, яке не оспорюється. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного судочинства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам ст.203 ЦК України, так як його зміст не суперечить положенням Цивільного кодексу України, зокрема главі 55 ЦК України, сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі, договір було укладено у формі встановленої законом, правочин був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод и інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (частина перша та друга ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на те, що ні позивачкою, ні її представником не було вказано які саме майнові права або інтереси малолітнього [PERSON] були порушені укладенням оспорюваного правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати [PERSON] заінтересованою стороною у вказаних правовідносинах, а відтак і відсутності у позивача матеріально-правових підстав для звернення з позовом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підстав) своїх вимог та заперечень. Не знайшло свого об'єктивного підтвердження посилання позивачки на те, що вона є родичем [PERSON], оскільки сама позивачка зазначила, що кровного споріднення з [PERSON] вона не має, а вважає його своїм дідом через те, що вона з дитинства проживала у його сім'ї, та вважала себе членом його родини. Позивачка в обгрунтування свого позову посилалась на порушення при укладені договору ст. 177 Сімейного Кодексу України. Разом з тим, вказана стаття визначає півні обмеження батьків на управління майном, належним дитині, а як було встановлено судом малолітній [PERSON] та [PERSON] не є родичами. Посилання позивачки на ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», також не є підставою для задоволення заявленого позову. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed