Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

позивачка в травні 2013 року звернулася з даним позовом до суду та після неодноразового уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним та скасувати кадастровий номер 3221887801:02:023:0103 на земельну ділянку за адресою: Київська область, Вишгородський\~ район, с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14, правовстановлюючий документ - державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 521235 виданий [PERSON] 11 квітня 2006 року на підставі рішення Староетрівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області від 21 жовтня 2005 року № 409. Визнати нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський\~ район, с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14 від 03 липня 2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та його реєстрацію. Стягнути з [PERSON] заподіяну їй матеріальну шкоду в сумі 92\~000 грн., що становить 1\~700\~000 грн. та стягнути з [PERSON] та [PERSON] сільської ради Вишгородського району моральну шкоду в розмірі 60\~000 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 03 липня 2008 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0758 га, кадастровий номер 3221887801:026023:0103, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський\~ район, с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14, цільове\~ призначення\~ для будівництва\~ та обслуговування житлового\~ будинку. Цього ж дня між нею та [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14-А, який\~ розташований на згаданій земельній ділянці. Одночасно з укладенням договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки 03 липня 2008 року нею укладено договір про іпотечний кредит № 907 з\~ ВАТ «Державний ощадний банк України», іпотечний договір № 1843 з\~ ВАТ «Державний ощадний банк України» та договір № 010683 серії МНО добровільного комплексного страхування майна та страхування від нещасних випадків. Згідно якого банк надав позивачці грошові кошти (кредит) у сумі 160000 доларів США на придбання будинку та земельної ділянки. Вимоги позову мотивовано, тим що відповідачі ввели її в оману щодо недійсності державного акту про право власності на земельну ділянку та кадастрового номеру, які знаходяться за іншою адресою ніж житловий будинок, що призвело до заподіяння їй збитків й безпідставного укладення договору купівлі-продажу. Позивачка у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Так, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позивачка систематично, послідовно затягувала вирішення справи, оскільки регулярно в судові засідання не зявлялася або ж неодноразово клопотала про відкладення розгляду справи з різних причин, зокрема, це мало місце 21 квітня 2016 року, 22 листопада 2016 року, 12 травня 2017 року, 03 та 30 жовтня 2017 року, 16 травня 2018 року, 23 серпня 2018 року та 27 листопада 2018 року. За час нового судового розгляду суд неодноразово відкладав розгляд справи внаслідок неявки позивачки та її письмових клопотань про відкладення розгляду справи. Отже внаслідок її процесуальної поведінки спрямованої на затягування вирішення спору, розгляд справи не відбувся протягом розумного строку. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Як передбачено ч. 1 та 2 ст. 240 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~3\~та ч.\~5\~ст.\~223\~ЦПК України\~якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його незявлення не перешкоджає вирішенню спору. Суд вважає, що неявка [PERSON] не перешкоджає вирішенню спору. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Провадження в справі відкрито 22 травня 2013 року. Після скасування 04 листопада 2015 року ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 лютого 2015 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 28 травня 2015 року, суд здійснює новий розгляд справи цим складом суду. Суд, неодноразово відкладаючи розгляд справи, надав можливість усім учасникам процесу подати документи по суті спору та всі наявні в них докази. Подальше відкладення розгляду справи за таких умов призведе до того, що її розгляд може ніколи не відбутися. Крім того суд звертає увагу й на те, що чергове відкладення розгляду справи призведе до порушення прав учасників судового процесу на справедливий та своєчасний розгляд справи в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В силу вимог ч.1\~ст.\~6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України». В своїх\~рішеннях Європейський\~суд також\~наголошує,\~що сторона,\~яка задіяна\~в ході\~судового розгляду,\~зобов'язана\~з розумним\~інтервалом часу\~сама цікавитися\~провадженням у\~її справі,\~добросовісно користуватися\~належними їй\~процесуальними правами\~та неухильно\~виконувати процесуальні\~обов'язки. Разом з тим суд не бере до уваги електронне повідомлення позивачки про відкладення розгляду справи 27.11.2018 року, оскільки його отримано після судового засідання, коли за змістом п.2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд повинен розглянути справу незалежно від причин неодноразового незявлення позивача в судові засідання. Відтак, суд позбавлений можливості в черговий раз відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, а тому дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку. Представник відповідача [PERSON] та третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечила в повному обсязі, оскільки вважає\~ позов необґрунтований та безпідставний. Зазначила, що при підписанні договору позивача володіла інформацією щодо адреси і земельної ділянки і будинку та погодилась укласти дані договори. Жодних порушень з боку відповідача не було. Договір укладено добровільно. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Вишгородського району Київської області у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» у судовому засіданні, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] подав заяву про розгляд справи за її відсутності. Представники Головного управління Держгеокадастру в Київській області та Управління держкомзему у Вишгородському районі Київської області у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,\~ причини неявки суду не відомі. Ухвалою суду від 21.08.2017 року\~в частині вимог позивачки висунутих до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі продажу житлового будинку за адресою Київська область Вишгородський район с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14-А від 3.07.2008 року залишено без розгляду за заявою позивачки. Заслухавши сторони, дослідивши справу, суд дійшов наступного. Встановлено, що [PERSON] згідно рішення [PERSON] сільської ради Вишгородського району Київської області від 21 жовтня 2005 року передано у власність земельну ділянку площею 0,0758 га, яка знаходиться по вул. Героїв, 14 в с. Старі Петрівці, Вишгородського району, Київської області, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом\~від 11\~квітня 2006\~рокусерії\~ЯБ №\~521235 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221887801:02:023:0103. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 липня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області\~ [PERSON], [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0758 га, кадастровий номер 3221887801:02:023:0103, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14. Відповідно до п. 1.2. даного договору, ця земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 521235, виданого [PERSON] сільською радою Вишгородського району Київської області 11 квітня 2006 року, цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до п. 3.2. даного договору, покупець ознайомлена зі станом земельної ділянки, її якістю і при оформленні договору ніяких претензій не предявила. Згідно п. 5.3 цього договору, договір є підставою для передачі земельної ділянки на місцевості і видачі державного акту на право власності на земельну ділянку на імя покупця. Рішенням [PERSON] сільської ради Вишгородського району Київської області від 21 жовтня 2005 року за № 409 земельну ділянку площею 0,0758 га, передано у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку № 14-А по вул. Героїв в с. Старі Петрівці. Зазначене підтверджується й довідкою [PERSON] сільської ради Вишгородського району Київської області від 02 липня 2008 року № 785 про те, що на земельній ділянці, яка належить [PERSON], за адресою с. Старі Петрівці,вул. Героїв, 14, кадастровий номер 3221887801:02:023:0103 знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями, якому присвоєна адреса вул. Героїв, 14-А, інших житлових будинків на ділянці немає (т. 3 а.с 210). Ці обставини також вбачаються з кадастрового плану земельної ділянки, кадастровий номер 322:1887801020230103, площею 0,0758 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно договору купівлі-продажу від 03 липня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області\~ [PERSON], [PERSON] за згодою батька [PERSON] та матері [PERSON] та [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Старі Петрівці, вул. Героїв, 14-А, який належав [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування. Відповідно до п. 4 даного договору житловий будинок, що продається візуально оглянутий покупцем до підписання цього договору. Відчужуваний житловий будинок знаходитися у стані, який є повністю придатним для використання його за цільовим призначення. Прихованих недоліків чи інших дефектів, про які не був проінформований покупець, житловий будинок не має. Цими договорами визначено, що сторони погодили вартість будинку та земельної ділянки, їх адреси. Ці обставини погоджені сторонами при підписанні договорів. Вказане зазначено чітко, зрозуміло та сумнівів у суду не викликає. Вказане нерухоме майно (земельну ділянку з розміщеним на ній житловим будинком) позивачка придбала за кредитні кошти, які передала продавцям у сумі 572\~300 грн. за будинок та 446\~200 грн. за земельну ділянку. Згідно ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Згідно ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України \~у разі\~набуття права\~власності на\~жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності Вказана правова позиція ВСУ України викладена у справі за № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року. Відповідно до положень ст. 126 Земельного Кодексу України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Судом встановлено, що позивачкою придбано цілісний майновий обєкт нерухомості садибу (земельну ділянку із розміщеним на ній будинком) в розумінні вказаних вимог закону, коли свого часу спірну земельну ділянку, кадастровий номер 3221887801:02:023:0103, передано [PERSON] для обслуговування саме будинку № 14-А по вул. Героїв в с. Старі Петрівці Вишгородського району, Київської області. Встановлено, що придбаний позивачкою житловий будинок знаходиться на спірній земельній ділянці, кадастровий номер 3221887801:02:023:0103. Інших будинків на цій земельній ділянці немає. Ці обставини, а саме те, що земельна ділянка (адреса с. Старі Петрівці вул. Героїв, 14) надана для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Старі Петрівці вул. Героїв, 14-А є дійсними, як при видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, так і при укладенні договорів купівлі-продажу. Спірна земельна ділянка слугує для обслуговування вказаного житлового будинку і є з ним цілісним майновим обєктом. Вказаний будинок знаходиться на цій земельній ділянці. Посилання позивачки на те, що адреса земельної ділянки і адреса будинку мають повністю співпадати на вимогах закону не ґрунтуються. Крім того, сам факт зазначення такої адреси будинку і землі про порушення її прав свідчити не може. За змістом вимог ст.ст. 79, 79-1 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 24, 25, 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» до відомостей, які визначають земельну ділянку, як обєкт цивільних прав, відноситься її кадастровий номер, площа, цільове призначення, конфігурація та місцезнаходження в межах адміністративно-територіальної одиниці. Конкретна поштова адреса земельної ділянки із зазначенням номеру будинку по вулиці для визначення її правового статусу та місця розташування правового значення згідно вказаних вимог закону немає. Тому вимоги позивачки щодо визнання недійсним державного акту на підставі того, що при його виготовленні допущено помилку в адресі\~на вимогах закону не ґрунтуються та задоволенню не підлягають. До того ж на момент видачі відповідачу державного акту про право власності на землю її права порушуватися не могли. Посилання позивачки на те, що вона не може оформити право власності на земельну\~ ділянку\~ через помилку в державному акті\~в адресі вказаної земельної ділянки, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Аналізуючи досліджені у справі докази, пояснення, заперечення сторін та встановлені обставини справи, суд вважає, що буквальна невідповідність адреси житлового будинку та земельної ділянки не може свідчити про недійсність державного акту на право власності на земельну ділянку та кадастрового номеру згідно вимог ст.ст. 79, 79-1 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 24, 25, 34 Закону України «Про державний земельний кадастр». Згідно ст. 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно розяснень викладених у п.п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від\~\~\~\~\~06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Так, відповідно до вимог закону, при вирішенні спору про визнання договору недійсним вчиненого під впливом обману, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Наявність умислу в діях відповідачів позивачем в суді не доведено, обставини щодо яких [PERSON] введено в оману і сам факт обману жодним чином належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджено. Будь-які дані про те, що мав місце обман позивачки в справі відсутні, а сам тільки факт на який вона посилається та який їй був відомий на момент укладення договорів купівлі-продажу свідчити про це не може. Підстав встановлених\~ч.\~2\~ст.\~215\~ЦК України\~для визнання\~правочину нікчемним\~на згідно\~закону судом\~також не\~встановлено. Разом з тим судом не встановлено й закон, який би дозволив визнати правочин нікчемним за умов про які просить позивачка. Відсутні в справі й дані про те, що кадастровий номер земельної ділянки підлягає скасуванню так, як про це просить позивачка. З договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки вбачається, що оспорювані позивачкою обставини їх укладання в самих договорах викладено чітко та згідно яких позивачкою придбано згадане нерухоме майно за тією ж адресою, ту ж земельну ділянку та той же будинок, які належали відповідачам й на тих самих умовах, на яких вони їм належали. Сам факт того, що будинок (вул. Героїв, 14-А) та земельна ділянка (вул. Героїв, 14) позначаються адресами, які в частині визначення номеру будинку повністю не збігаються, про порушення прав позивачки свідчити не може. Позивачка набула у власність саме цей будинок та земельну ділянку під ним, що зазначені в договорах купівлі-продажу, коли жодних приховувань чи обману зі сторони відповідача не вчинено. Не могли бути порушеними права позивачки й на момент видачі державного акту на право власності на земельну ділянку в 2006 році, оскільки житловий будинок та земельна ділянка придбані нею лише в 2008 році. Жодних порушень законодавства, яке діяло на той час судом не встановлено. З огляду на зазначені обставини справи посилання позивачки на те, що незаконними діями відповідачів їй завдано збитків та моральної шкоди свого підтвердження в суді не знайшли і підстав для такого відшкодування згідно вимог ст.ст. 22, 23, 1167 та 1168 ЦК України суд не вбачає. За таких обставин порушених прав позивачки, які б підлягали захисту в цій справі, судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed