Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що 09.01.2014 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір фінансового лізингу №D00A+27331012 (далі за текстом договір фінансового лізингу), відповідно до якого вона користується автомобілем Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], та щомісячно сплачує лізингові платежі. ПАТ КБ «ПриватБанк», як власник автомобіля, уклав із ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»» (далі за текстом Страхова компанія) договір добровільного страхування наземного транспорту №DOV4CPS-14093WN від 09.01.2014 року (далі - договір страхування), за умовами якого Страхова компанія взяла на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку з забезпеченим автомобілем відшкодувати вигодонабувачу ПАТ КБ «ПриватБанк» завдані збитки у межах страхової суми. При цьому, страхові платежі за умовами договору страхування сплачувала позивачка. Під час дії договору, 27.03.2014 року, стався страховий випадок - незаконне заволодіння транспортним засобом (угон), який передбачений п.7.1.2 договору страхування. Так, 27.03.2014 року приблизно о 19год.30хв. невідома особа, знаходячись біля будинку [ADDRESS], діючи умисно, шляхом вільного доступу через незамкнені двері проникла до салону її автомобіля, що на той час перебував у користуванні сина позивачки [PERSON] ([PERSON] в цей час знаходився в салоні автомобіля - спав). Після чого, невідомий знайшов ключ запалювання на полиці між передніми сидіннями, завів автомобіль і поїхав, таким чином протиправно заволодів транспортним засобом. Рухаючись по вул.Польова у м.Докучаєвську, не впорався із керуванням транспортним засобом та здійснив наїзд на електроопору, в результаті цього сталася ДТП із травмованими. По даному факту позивачка звернулася до Докучаєвського МВ ГУМВС України в Донецькій області з письмовою заявою, де було заведене кримінальне провадження №12014050250000160 за ст.289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом). Позивачкою було повідомлено Страхову компанію про настання страхового випадку та подано відповідну заяву у строк, встановлений договором страхування. 31.03.2014 року було проведено оцінювання пошкоджень автомобіля, автомобіль згідно висновків експертів визнано конструктивно знищеним. Позивачка 23.04.2014 року надала до Страхової компанії усі необхідні та передбачені договором страхування документи для виплати страхового відшкодування. Однак, 20.06.2014 року вона отримала повідомлення про прийняття Страховою компанією рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п. 16.1.6; 16.3; 16.6 договору страхування, які передбачають звільнення страховика від зобов'язань у випадку захоплення транспортного засобу третіми особами, які добровільно допущені власником чи його довіреною особою в салон ТЗ, а також у випадку, коли управління автомобілем здійснювала особа у стані алкогольного сп'яніння. Позивачка вважає, що Страхова компанія порушила вимоги ст. ст. 526, 629 ЦК України. Не погоджуючись із такими діями Страхової компанії, позивачка звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з листом, в якому повідомила останнього про факт порушення Страховою компанією його прав як власника автомобіля Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], і її прав як його користувача. Проте, ПАТ КБ «ПриватБанк» у листі від 21.08.2014 року повідомив про свою згоду з діями Страхової компанії по невиплаті страхового відшкодування. Даним рішенням відповідача, на думку позивачки, були порушені її права як споживача фінансових послуг, а також умови договору фінансового лізингу, оскільки вона, не будучи стороною договору страхування, позбавлена можливості у судовому порядку вимагати від Страхової компанії виплати страхового відшкодування, а відповідач має право звернутися до суду з метою захисту своїх прав, але не бажає цього робити. У зв'язку із цим, позивачка [PERSON] просить зобов'язати відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» виконати умови договору фінансового лізингу №D00A+27331012 та звернутися у судовому порядку до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»» з позовом про стягнення суми боргу у розмірі 145721,7грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак електронною поштою надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк»в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності представника ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовити в задоволенні позову, а також подав до суду письмові заперечення проти позову. В письмових запереченням проти позову зокрема зазначено, що між позивачкою та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу від 09.01.2014 року №D00A+27331012, відповідно до якого позивачці передано у користування (з викупом) транспортний засіб Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк», а позивачка взяла на себе зобов'язання щомісячно вносити грошові кошти за користування вказаним транспортним засобом, який після внесення повної суми грошових коштів переходить у її власність. Одночасно між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Страховою компанією було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту від 09.01.2014 року №DOV4CPS-14093WN, згідно умов якого Страхова компанія як страхувальник застрахувала транспортний засіб Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], та зобов'язувалася виконати погоджені умови договору страхування. Дорожньо-транспортну пригоду, на яку як на страховий випадок посилається позивачка, було задокументовано співробітниками ДАІ МВС України, про що видано довідку про дорожньо-транспортну пригоду №9367168 від 17.04.2015 року (далі - довідка про ДТП). Однак відомості, які позивачка зазначає у позовній заяві, суперечать відомостям, вказаним у зазначеній довідці про ДТП. Так, зокрема, у довідці про ДТП зазначено, що ДТП за участі автомобіля Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], сталося за участі водія [PERSON], який перебував у стані алкогольного сп'яніння, що стало причиною ДТП, а також пасажирів: [PERSON] та [PERSON] Наведене спростовує твердження позивачки про викрадення автомобіля невстановленою особою. Сам факт викрадення автомобіля на теперішній час не встановлений, а звернення до МВС і внесення відомостей про правопорушення до ЄРДР не має преюдиційного значення. Представник відповідача погоджується із позицією Страхової компанії про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п.16.3 та п.16.6 договору страхування, оскільки дорожньо-транспортна пригода, учасником якої став автомобіль, переданий позивачці за договором фінансового лізингу, не містить ознак страхового випадку, встановлених даним договором. Також представник відповідача зазначає, що позивачкою обрано спосіб захисту своїх прав, який суперечить нормам чинного законодавства, оскільки він не передбачений нормами ст.16 ЦК України. Чинним законодавством України не передбачено можливості зобов'язати особу звернутися до суду, оскільки звернення до суду може відбуватися у випадку порушення свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також наявності бажання відстоювання цього права. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»»в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить поштове повідомлення про вручення повістки про виклик до суду в дане судове засідання. Дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав. За змістом ст. ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Встановлено, що позивачкою та відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу №D00A+27331012 від 08.01.2014 року, згідно якої позивачка дала свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг на умовах, визначених Умовами та правилами надання банківських послуг. Ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір фінансового лізингу. Особливими умовами даного договору, визначеними у статті 1 зазначеної заяви, зокрема, є: -предмет лізингу та його вартість - автомобіль згідно Специфікації, викладеної в Додатку № 1; -строк лізингу - 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 (Графік лізингових платежів); -лізингові платежі сплачуються щомісячно у період з 10 по 15 число кожного місяця у сумі, визначеній у Додатку 2 (Графік лізингових платежів); -після прийняття Лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу Лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 33000грн. Також позивачкою 09.01.2014 року було підписано Анкету-заяву за програмою «Авто в кредит за 30 хвилин», відповідно до якої позивачка підтвердила свою ознайомленість та згоду з умовами кредитування, які їй були надані в письмовій формі. Крім того, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №DOV4CPS-14093WN від 09.01.2014 року, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника - ПАТ КБ «ПриватБанк», що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом - автомобілем Peugeot 301, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить ПАТ КБ «ПриватБанк» на праві власності. Вигодонабувачем за договором страхування є ПАТ КБ «ПриватБанк». Цей договір укладено на виконання умов договору застави з метою виконання зобов'язань за кредитним (лізинговим) договором №D00A+27331012. Як вбачається з довідки №9367168 про дорожньо-транспортну пригоду (вих. від 17.04.2014 № 291), наданої ВДАІ Докучаєвського МВ ГУМВС України в Донецькій області, 27.03.2014 року о 19год.40хв. сталася дорожньо-транспортна пригода - наїзд на перешкоду, за участю легкового автомобіля Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], водій - [PERSON], перевірка на стан сп'яніння: у стані сп'яніння. Внаслідок ДТП постраждали пасажири автомобіля - [PERSON] та [PERSON] 23.04.2014 року позивачка звернулася до Страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, у якій, зокрема, зазначила, що [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, заволодів автомобілем без згоди її сина, [PERSON], і поїхав, у результаті чого вчинив ДТП, наїхавши на електричну опору. За результатами розгляду вказаної заяви позивачці було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Не погодившись із прийнятим рішенням Страховою компанією, 13.06.2014 року позивачка направила Страховій компанії заяву-претензію про незгоду з відмовою у виплаті страхового відшкодування. За результатами розгляду вказаної заяви-претензії Страхова компанія листом від 27.06.2014 року №27-06/02-04 надала позивачці детальну відповідь із обґрунтуванням причин відмови у виплаті страхового відшкодування, посилаючись при цьому на п. п. 16.1.6, 16.3 і 16.6 договору страхування. Не погодившись із таким рішенням Страхової компанії позивач звернулася до відповідача для вжиття ним як власником автомобіля відповідних заходів. Однак ПАТ КБ «ПриватБанк»листом від 12.08.2014 року повідомив позивачку про свою згоду із прийнятим Страховою компанією рішенням про відмову у виплаті страхового відшкодування. Позивачка вважає, що таким рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк»порушують її права як споживача фінансових послуг і умови договору фінансового лізингу, а також не бажає у судовому порядку захищати свої права, які порушила Страхова компанія. При цьому, позивачка не зазначає, які конкретно умови договору фінансового лізингу порушено ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак, суд не погоджується із таким твердженням позивачки, зважаючи на таке. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Тобто, оскільки із наданих до суду документів не вбачається погодження сторонами договору фінансового лізингу іншого порядку переходу ризику випадкового знищення або пошкодження переданого у лізинг автомобіля, суд вважає, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди даний ризик перейшов до позивачки. Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про фінансовий лізинг» предмет лізингу та/або пов'язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов'язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено і сторонами не заперечується факт того, що предмет лізингу було застраховано і позивачка здійснювала страхові та лізингові платежі, як того вимагали умови договорів фінансового лізингу та страхування. Однак, факт здійснення позивачкою відповідних платежів сам по собі не є безумовною підставою для здійснення страхового відшкодування у випадку настання страхового випадку. Так, відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Частина 1 ст.26 Закону України «Про страхування» визначає підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування. При цьому, відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про страхування» умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Відповідно до п.16.3 договору страхування не визнається страховим випадком втрата, знищення або пошкодження ТЗ, його частин, деталей, приладів, обладнання, які сталися внаслідок, зокрема, захоплення ТЗ третіми особами, які добровільно допущені власником чи його довіреною особою в салон ТЗ. Згідно з п.16.6 договору страхування страховик не несе відповідальності, якщо, зокрема, управління ТЗ здійснювалось особою, яка перебувала у стані алкогольного сп'яніння. Із наданих суду письмових доказів, зокрема, із заяви позивачки про виплату страхового відшкодування, довідки про ДТП, не вбачається, що водій [PERSON], який керував автомобілем Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], потрапив до салону автомобіля поза волею сина позивачки [PERSON], який на той час на законних підставах володів зазначеним транспортним засобом. Сам по собі факт звернення позивачки до правоохоронних органів з приводу незаконного заволодіння зазначеним транспортним засобом невідомою особою та внесення цих відомостей до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.289 ч.1 КК України, в установленому порядку не доводить, що такий факт незаконного заволодіння транспортним засобом дійсно мав місце, а тому є неналежним доказом. За результатами проведеного досудового розслідування органом досудового розслідування відповідно до ст.284 КПК України може бути, зокрема, прийняте рішення про закриття кримінального провадження у разі, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення. На теперішній час до суду не надані ніякі відомості проте, чи закінчено досудове розслідування по вказаному кримінальному провадження і в якій формі воно закінчене. З огляду на викладене, позивачкою в установленому порядку та належними доказами не доведе її твердження про те, що незаконне заволодіння автомобілем Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], було здійснене невстановленою особою, яка незаконно поза волею її сина [PERSON], який на той час на законних підставах володів зазначеним транспортним засобом, потрапила до салону автомобіля. Зазначені твердження позивачки не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Крім того, договір страхування не містить застережень щодо того, на якій підставі особа, що перебувала у стані алкогольного сп'яніння, керувала транспортним засобом. Оскільки із наданих до суду документів вбачається, що водій [PERSON], будучі в стані алкогольного сп'яніння, керував автомобілем Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], і допустив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої даний автомобіль було пошкоджено, то страхова компанія відповідно до умов договору обґрунтовано відмовила у виплаті страхового відшкодування, а відповідач, надавши правильну оцінку наданим позивачкою документам, правомірно підтримав позицію Страхової компанії щодо відсутності підстав для виплати страхового відшкодування. Крім цього, слід зазначити, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки діючим законодавством України, зокрема, ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як зобов'язання особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, оскільки це є правом, а не обов'язком такої особи. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed