Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 75 630,52 грн., компенсацію за невиплату заробітної плати в розмірі 11 039,90 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 14 850,42 грн., індексацію заробітної плати в розмірі 8 612,44 грн., зазначивши, що вона працювала в Публічному акціонерному товаристві «Завод залізобетонних виробів-5», однак після її звільнення 05 липня 2016 року підприємство, яке мало заборгованість по виплатам перед нею, розрахунок не провело. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Медвідь Є.М. уточнили позовні вимоги, з урахуванням наданої довідки представником відповідача про наявність заборгованості перед позивачем, відповідно до яких просили стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 56 454,77 грн., компенсацію за невиплату заробітної плати в розмірі 6 618,07 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 902,36 грн., індексацію заробітної плати в розмірі 7 563,91 грн. Представник відповідача - Козик А.І. в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні, зазначивши що позивачка отримувала кошти в рахунок виплати заробітної плати, при цьому на вимогу суду ним була надана довідка-розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем, відповідно до якої заборгованість по заробітній платі складає 56 454,77 грн., компенсація за невиплату заробітної плати складає 6 618,07 грн., компенсація за невикористану відпустку складає 8 902,36 грн., індексація заробітної плати складає 7 563,91 грн. Вислухавши пояснення позивача та її представника - адвоката Медвідь Є.М., представника відповідача - Козик А.І., дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 15 серпня 2012 року займала посаду головного бухгалтера Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних виробів-5» /а.с.6/. Згідно наданої копії наказу № 5-К від 05 липня 2016 року її було звільнено з посади головного бухгалтера Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних виробів-5» на підстави заяви за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України з 05 липня 2016 року. Нараховані [PERSON] - головному бухгалтеру компенсацію за невикористані тарифні відпустки за період: з 15 серпня 2012 року по 15 серпня 2013 року в кількості 24 календарних дій; з 16 серпня 2013 року по 15 серпня 2014 року в кількості 24 календарних дій; з 16 серпня 2014 року по 15 серпня 2015 року в кількості 24 календарних дій; з 16 серпня 2015 року по 05 липня 2016 року в кількості 22 календарних дні - загальною тривалістю 94 календарних дні /а.с.4/. Однак при звільненні позивача [PERSON] відповідачем не було проведено виплат всіх сум, що належать їй від підприємства. Факт наявності заборгованості підприємства відповідача перед позивачем [PERSON], також підтверджується постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2016 року по справі про адміністративне правопорушення відносно голови правління Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних виробів-5», відповідно до якої він був притягнений до відповідальності за порушення термінів виплати заробітної плати (ч. 1 ст. 41 КУпАП). Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» встановлює структуру заробітної плати, відповідно до якої основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ч. 1 ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до наданої відповідачем довідки-розрахунок № 147 від 22 серпня 2016 року, з результатами якої погодилась як відповідач,так і її представник - адвокат Медвідь Є.М. розмір заборгованості відповідача перед позивачем складає: заборгованість по заробітній платі складає 56 454,77 грн., компенсація за невиплату заробітної плати складає 6 618,07 грн., компенсація за невикористану відпустку складає 8 902,36 грн., індексація заробітної плати складає 7 563,91 грн., отже і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, згідно роз'яснень абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд обчислює суму, що підлягає стягненню без урахування податків та обов'язкових платежів, оскільки справляння податків і сплата обов'язкових платежів є відповідним обов'язком робітника і роботодавця. Суд не приймає заперечення представника відповідача щодо того, що позивач отримувала грошові кошти в рахунок погашення заробітної плати, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3.5 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ 15.12.2014 р. № 637, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписуєтьсяу видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа. Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача. За змістом зазначеного Положення видача готівкових коштів касиром здійснюється після перевірки ним документів, що посвідчують фізичну особу та підпису цієї особи у видатковій відомості (видатковому касовому ордері). Підтвердженням факту отримання грошей є підпис фізичної особи у зазначених платіжних документах, і такі обставини не можуть підтверджуватися поясненнями свідків, а інших доказів на підтвердження отримання позивачем грошових коштів в рахунок погашення заробітної плати представником відповідача надано не було. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Особлива сумлінність є необхідною при розгляді трудових спорів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руотоло проти Італії»). Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» від 10.03.2011 року, заява № 10972/05-ЄСПЛ, суд визнав порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зауважив, що вимога заявника ґрунтувалась на чіткому положенні на той час національного законодавства, відтак заявник міг вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право отримати відповідну виплату. Відповідно до усталеної практики Суду, державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань, тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved