Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, визнавши за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача у судовому засіданні, надала письмові заперечення, у яких вважала пред'явлений позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, тому просила суд у задоволенні вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні підтримав пред'явлений позов та просив задовольнити вимоги у повному обсязі, визнавши за позивачкою право власності за набувальною давністю на домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.12.1996 року на засіданні сесії Підгородненської міської ради прийнято рішення №271 «Про надання дозволу на продаж [PERSON] стадіону «[INFO]» за ціною 4 500 грн. з визначенням використовувати стадіон за цільовим призначенням спортивно-оздоровчої діяльності. Після чого, 04.01.1997 року між представником Виконавчого комітету Підгородненської міської ради та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу (серії ААВ, №303182) спортивного стадіону «[INFO]», який розташований по [ADDRESS], в результаті чого, 13.01.1997 року на ім'я [PERSON] був виданий Державний акт на право постійного користування землею, серії ДП №00416 та надано у користування 2,4 га землі для спортивно-оздоровчої діяльності в межах існуючого стадіону. Після чого, 18.03.1999 року [PERSON] подарував спортивний комплекс «[INFO]» [PERSON] (договір дарування серії АВА №265618), який у свою чергу, виконав на придбаному об'єкті капітальне будівництво (договір на капітальне будівництво від 12.12.2001 року) та створив житловий будинок, який ввів в експлуатацію згідно Акту прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №369 від 19.11.2001 року. Згодом, 08.12.2001 року [PERSON] продав створений житловий будинок [PERSON] (договір купівлі-продажу серії АЕІ №110441). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті, 11.09.2008 року, позивачці - [PERSON], як спадкоємиці, після смерті батька, державним нотаріусом Дніпропетровської районної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. було видано та зареєстрованого в реєстрі №3461 Свідоцтво про право на спадщину за законом (серії ВТК № 550321) на житловий цегляний будинок - «А», загальною площею 340,5 кв.м, житловою площею 46,0 кв. м, та господарські будівлі і споруди: вбиральню залізобетонну - Б; гараж цегляний - Г; сарай цегляний - Е; сарай (б/н) цегляного - Ж; погреб залізобетонний блочний - 3; огорожу металеву №1-4,9; споруди залізобетонні, рез.плитка №5,7,8; замощення бетонного - І, які розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі чого, 30.09.2008 року за позивачкою в органах БТІ було зареєстровано право власності на зазначене майно. Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що починаючи саме з вересня 2008 року [PERSON] безперервно володіє вищевказаним майном, тобто на протязі 6 років. Тому її посилання на те, що вона понад 14 років (починаючи з 2001 року) відкрито та безперервно володіє домоволодінням, не відповідає дійсності та не підтверджуються жодними доказами. За таких обставин, вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на майно (розташоване за адресою: [ADDRESS]), саме за набувальною давністю суперечить фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, а саме, статті 344 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Що стосується посилань позивачки на ч.2 даної статті, якою визначено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є, суд ставиться до них критично, оскільки як встановлено у судовому засіданні [PERSON] після придбання будинку у [PERSON] у травні 2005 року зробив переобладнання будинку внаслідок чого була збільшена загальна площа будинку зі 190 кв.м. до 340,5 кв.м. Оскільки будинок був добудований тільки в травні 2005 року, про що в матеріалах справи є відповідні докази, тому суд, приходить до висновку що саме з травня 2015 року у осіб, які вважають що на достатніх правових підставах володіють зазначеним майном може виникнути право на звернення до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю у відповідності ст. 344 ЦК України. Так, згідно п. 8 заключних і перехідних положень до Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК про набувальну давність розповсюджуються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до вступу в силу цього кодексу, тобто, з 1.01.2001 року. На цьому також наголошується у Заключній частині узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав (№8(1098) 23.02 - 01.03. 2013), проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, - граничним часом, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно, є 01 січня 2001 року. Відповідно до Узагальнення, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов - добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності і тривалості. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передання позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав його з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Крім того, суд вважає що позов про право власності за набувальною давністю не може пред'являти законний володілець, якою, у даному випадку, є позивачка [PERSON], право власності якої на зазначений житловий будинок виникло з моменту державної реєстрації, тобто 30.09.2008 року, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та її посилання у своїх обґрунтуваннях. Отже, за позивачкою вже встановлено у визначений законом порядок її право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], і відсутні будь-які підстави вважати, що дане право порушується іншими особами, з метою позбавлення позивачки належного їй майна. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на домоволодіння за набувальною давністю, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказане майно, вже належить їй на праві власності і в законному порядку вона такого права не позбавлялася і майно у неї не вилучалося. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачкою не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів у визначеному нею спосіб захисту своїх прав, а тому суд приходить до висновку про необхідність залишення її позовних вимог без задоволення. На підставі ст.ст. 25, 203, 207, 209, 559, 638, 344 ЦК України та

Outcome: dismissed