Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту належності та визнання права власності на спадкове майно за законом. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] обґрунтовує тим, що після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини земельної ділянки № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , загальною площею 6,01 га, що розташована на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення сільськогосподарського виробництва та 1/3 частини земельної ділянки № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , загальною площею 6,01 га, що розташована на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення сільськогосподарського виробництва. Проте, звернувшись з заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницького О.Ю. позивачка отримала відмову через те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тому вона вимушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. В судове засідання позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Згідно ч.1. ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №3157. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини земельної ділянки № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , загальною площею 6,01 га, що розташована на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення сільськогосподарського виробництва та 1/3 частини земельної ділянки № [NUMBER] , масив № [NUMBER] , загальною площею 6,01 га, що розташована на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення сільськогосподарського виробництва. Спадкове майно належало спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2009 року по справі №2-2330/09 та додаткового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.09.2009 року по справі №2-2330/09. Спадкоємцями померлого [PERSON] є: -син померлого [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 19 квітня 2007 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №324; -дочка померлого [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 25 березня 1993 року Овідіопольським відділом РАЦС Одеської області, актовий запис №27; -дочка померлого [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 19 лютого 1991 року Адамівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області УРСР, актовий запис №9. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 вересня 2016 року Приморським районним у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1849, відповідачка [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Однак, звернувшись до Приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Іваницького О.Ю. з заявою про оформлення права на спадщину спадкоємці померлого отримали відмову за №184/01-16 від 14.08.2021 року в оформленні спадщини нотаріальному порядку через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Згідно повідомлення Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори №1007/01-16 від 21.09.2021 року, спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] заведена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Іваницьким О.Ю.. Відповідно до копії спадкової справи №88/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] , окрім його дітей з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто не звертався. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.95 № 5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності і видається, зокрема, фізичним чи юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Постановою пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» п.10. наголошено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно ст.16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснюється, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Якщо спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, його право має бути визнано в судовому порядку. Крім того, суд зважає і на те, що у відповідності до роз`яснення ВССУ у п.3.1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищезазначене, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позивачка не має можливості оформити спадщину в позасудовому порядку, в зв`язку з чим право на спадщину неповнолітнього сина, в інтересах якого діє позивачка підлягає судовому захисту шляхом його визнання на підставі ст. 16 ЦК України, а уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved