Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою та свої вимоги обґрунтовує тим, що після розлучення з відповідачем їхній спільний син [PERSON] мешкає з нею, на сьогодні він разом з нею отримав дозвіл на довгострокове проживання на території Чеської республіки, навчається там у середній школі. Проте, востаннє відповідач відмовився надати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, висловлюючи незаконні вимоги щодо відмови з її боку від сплати ним аліментів на утримання дитини. Зважаючи на те, що син бажає проживати з нею, укласти договір про визначення місця проживання дитини в добровільному порядку відповідач відмовляється, оскільки це пов`язано з його небажанням сплачувати аліменти на утримання дитини, позивачка просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , судові витрати, орієнтовний розмір яких становить 2840,80 грн, покласти на відповідача. 14.07.2020 ухвалою Зарічного районного суду м. Суми матеріали вказаної цивільної справи передано до Ковпаківського районного суду м. Суми для розгляду за підсудністю. 12.08.2020 ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей СМР, прийнято до розгляду, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10:00 год 04.09.2020. 04.09.2020 протокольною ухвалою підготовче засідання було відкладено на 10:00 год 17.09.2020 в зв`язку з неявкою відповідача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. 16.09.2020 на адресу суду від управління «Служба у справах дітей» СМР надійшли пояснення по справі, згідно яких, управління не може надати обґрунтований висновок щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю на території Сумської ОТГ [PERSON] та [PERSON] , відсутності інформації від [PERSON] , неможливості обстеження умов проживання без [PERSON] (а.с.40). 17.09.2020 ухвалою суду підготовче провадження у вказаній справі було закрите, справа призначена до судового розгляду по суті на 13:00 год 30.09.2020. 30.09.2020 протокольною ухвалою розгляд справи було відкладено на 09:00 год 04.11.2020 за клопотанням відповідача про надання часу для подання зустрічного позову. 26.10.2020 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відгук на позовну заяву, за змістом якого він просить суд задовольнити позовні вимоги позивачки та встановити місце проживання дитини разом з [PERSON] , а також призначити час та термін побачень із дитиною. 04.11.2020 протокольною ухвалою розгляд справи було відкладено на 09:00 год 05.01.2021 за клопотанням представника позивачки. 05.01.2021 протокольною ухвалою розгляд справи було відкладено на 14.00 год 04.02.2021 з аналогічних підстав. В дане судове засідання відповідач не з`явився, належним чином повідомлений судом про місце та час його проведення. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила визначити місце проживання сина [PERSON] разом з нею. Додатково суду пояснила, що мешкає разом з сином в Чеській республіці з 2015 року, мають дозвіл на довгострокове проживання в цій крайні. Мешкають в орендованій квартирі, власний будинок ще добудований. Вона офіційно працевлаштована в установі по догляду за літніми людьми. Син навчається в чеській школі з першого класу, всім необхідним забезпечений. Кожного року вони повертаються до України відвідати рідних та близьких. Під час таких візитів вона завжди забезпечує можливість відповідачу спілкуватися з сином. В 2015 році відповідач надав дозвіл на проживання дитини за кордоном на 5 років, дія якого закінчилася в серпні 2020 року. В цьому році вони також мають намір відвідати Україну, проте позивачка має обґрунтовані сумніви, що відповідач не надасть черговий дозвіл на вивіз сина, знову буде наполягати на відмові від аліментів, розмір заборгованості по яких складає близько 100 000 грн. Представник позивачки також підтримав позовні вимоги своєї довірительниці, просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір`ю. Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 25.11.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області (а.с.6). В шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] (а.с.7). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07.07.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно, але неменше ніж 30 % прожиткового віку для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24.02.2012 до досягнення дитиною повноліття (а.с.8). Позивачка разом з сином проживають в [ADDRESS] . [PERSON] наданий довгостроковий дозвіл на проживання на території Чеської Республіки від 02.03.2015 до 28.02.2022, навчається в середній школі « На Габру » (а.с.9-10). [PERSON] пояснив, що проживає в Чехії разом з мамою, навчається в школі « На Габру » в 7 класі, має друзів. Йому подобається проживати в Чехії, де він і надалі бажає бути з мамою. З акту обстеження умов проживання від 19.01.2021 вбачається, що квартира [ADDRESS] складається з 3 кімнат, розташована на 5 поверсі 10 поверхового будинку; в квартирі чисто та охайно, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. Зазначені вище обставини сторонами не оспорюються, визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання ( стаття 82 ЦПК України). Позивачка звернулась до суду з вимогою щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, позивачка посилається на те, що син проживає разом з нею в Чеській Республіці, у 2020 році відповідач відмовився надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, оскільки вона не надала письмової заяви щодо відмови від аліментів. Звернення з цією позовною вимогою до суду зумовлено необхідністю вивозити сина за кордон без отримання нотаріально посвідченої згоди батька. Як вже зазначалося вище, 26.10.2020 відповідач надав до суду відзив на позов, де зазначив, що не заперечує проти задоволення позовної вимоги позивачка щодо встановлення місця проживання дитини разом з матір`ю. В судовому засіданні 30.09.2020 року вказану позицію відповідач підтримав, суду пояснив, що не розуміє суті вказаного судового розгляду, оскільки він ніколи не заперечував проти того, щоб дитина проживала з матір`ю, на звернення позивачки у 2015 році надавав свою згоду на перебування сина на території Чеської Республіки протягом 5 років. Жодних перешкод щодо вивозу сина у 2020 році також не чинив, просто позивачка з цього приводу до нього не зверталась. Вказує, що між ним з позивачкою існувала домовленість, згідно якої вона мала надавати йому та його батькам можливість спілкуватися з сином, коли вони повертаються в Україну під час канікул, зважаючи на рівні права обох батьків на спілкування та виховання дитини. Проте після появи у позивачки нового чоловіка, він майже три роки сина не бачить. З позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою дитиною він до суду не звертався, оскільки не бачив в цьому необхідності. Яка сума заборгованості по аліментах наразі сказати не може. Така позиція відповідача є слушною, такою , що базується на дійсних обставинах справи та підтверджується твердженнями самої позивачки, а відтак суд вважає її обґрунтованою та бере до уваги. Стаття 7 СК України визначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Вказані норми відповідають положенням ст.ст. 160, 161 СК України . Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Аналіз наведених норм права та встановлені судом обставини справи вказують, що дитина проживає з матір`ю, а батько зі свого боку не чинить жодних перешкод для її проживання та навчання, тобто інтереси дитини дотримуються в повній мірі. Протилежних доказів позивачка суду не надала. Відповідач не порушує законні права та інтереси позивача та дитини, а відтак наразі відсутні підстави для задоволення позовної заяви про визначення місця проживання дитини у судовому порядку. Наведені позивачкою обставини щодо наявності заборгованості по сплаті аліментів та наявних непорозумінь щодо часу спілкування відповідача з дитиною під час перебування на території України не свідчать, що право її сина на проживання разом з матір`ю порушується відповідачем. Крім того, встановлені обставини свідчать, що фактично між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, а існує спір з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон, однак такі вимоги не є предметом позову, а у разі виникнення у майбутньому потреби у наданні такого дозволу, позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом. Підсумовуючи вищевикладене та беручи до уваги наведені вище обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed