Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 19.11.1966 р. по 10.01.2001 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON], під час якого ними за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] та гараж в кооперативі « Панфіловець». 14 січня 2015 року [PERSON] помер, його спадкоємцем за заповітом є відповідачка [PERSON], яка вважає квартиру і гараж своїм особистим майном і не визнає прав позивачки на частку цього майна. А тому позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1\\2 частку квартири № 47 в житловому будинку № 37 по вул.Чуйкова в м.Біла Церква та 1\\2 частку гаража № 134 в кооперативі « Панфіловець» як на частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя. В ході судового розгляду представник позивачки [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог і просив суд розглянути лише вимогу про визнання за [PERSON] права власності на 1\\2 частку вищевказаної квартири. Відповідачка [PERSON] подала зустрічну позовну заяву про визнання квартири № 47 в буд.№ 37 по вул. Чуйкова в м.Біла Церква особистою власністю її померлого чоловіка [PERSON], оскільки дана квартира була придбана ним за особисто нажиті кошти під час роздільного проживання з першою дружиною [PERSON] при фактичному припиненні з нею шлюбних відносин ще у грудні 1999 року. Треті особи направили до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку. що первісний позов [PERSON] обґрунтований і підлягає до задоволення, а у зустрічному позові [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19 листопада 1966 року. Рішенням Білоцерківського міського суду від 30 жовтня 2000 року шлюб між ними було розірвано \\ а.с.47\\ Реєстрація розірвання шлюбу у відділі РАГС Білоцерківського міського управління юстиції відбулася 10 січня 2001 року, актовий запис № 19 \\ а.с.8\\ Встановлено, що 22 серпня 2001 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] Іванівною\\ а.с.46\\ 14 січня 2015 року [PERSON] помер \\ а.с.51\\. За заявою [PERSON] про прийняття спадщини від 05.02.2015 р. приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] була заведена спадкова справа № 2\\2015, копія якої долучена до матеріалів справи \\ а.с.107-159\\ Судом встановлено, що 24.07.2007 р. [PERSON] оформив заповіт на все своє майно на ім»я [PERSON] К.І.\\ а.с.124\\ 15 червня 2015 року [PERSON] також подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] М.І.\\ а.с.126\\ 31.07.2015 р. приватний нотаріус [PERSON] направила [PERSON] роз»яснення про відмову видати їй свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя та можливість вирішення даного питання в судовому порядку \\ а.с.152\\ По справі встановлено, що однокімнатна квартира № 47 по вул.Чуйкова в будинку № 37 в м.Біла Церква була придбана [PERSON] у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 21.11.2000 р.\\ а.с.50\\ З договору вбачається, що продаж квартири вчинено за ціною 6 116 грн. Після смерті [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу правового статусу вищевказаної квартири, позивачка за первісним позовом [PERSON] вважає дане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд визнати за нею право власності на 1\\2 частку, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати квартиру № 47 по вул.Чуйкова в будинку № 37 в м.Біла Церква особистою власністю її померлого чоловіка [PERSON] При вирішенні спору суд виходив з наступного. Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, що був чинний на час придбання спірної квартири , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ст..29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. В судовому засіданні було встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] 21 листопада 2000 року, тобто, в період його шлюбу з [PERSON], оскільки за ст.44 КпШС України їхній шлюб вважається припиненим 10 січня 2001 року з моменту реєстрації розлучення в органах РАГС. Отже, за нормами Кодексу про шлюб та сім»ю України дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] А тому на підставі ст.ст.28,29 КпШС України позивачка [PERSON] має право на виділення їй у власність 1\\2 частки цього майна . В судовому засіданні позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] не було доведено, що спірна квартира придбана її померлим чоловіком [PERSON] під час роздільного проживання з [PERSON] при фактичному припиненні ними шлюбу ще у грудні 1999 року. Так, на підтвердження свого зустрічного позову [PERSON] посилалася на рішення Білоцерківського міського суду від 30 жовтня 2000 року , ухвалене за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що сторони з грудня 1999 року не підтримують подружні стосунки, мають окремі бюджети, ведуть окремо господарство. Однак, суд вважає, що самі по собі пояснення [PERSON] при розгляді справи про розлучення не можна визнати беззаперечним фактом. Висновки суду, що спірна квартира є спільною сумісною власністю померлого [PERSON] і його першої дружини [PERSON], а не особистою власністю [PERSON], ґрунтуються на нормах сімейного законодавства, що діяло на час набуття спірного майна, а також на оцінці доказів, поданих сторонами в ході судового розгляду справи. Так, [PERSON] в суді стверджувала, що спірна квартира була придбана за 1 900 доларів США, які вони зібрали із [PERSON] за час знайомства з весни 1999 року, на той час чоловік з першою дружиною не проживав, жив з дочкою, зятем та онуком за адресою [ADDRESS]. [PERSON] також пояснила, що проживала з [PERSON] у цивільному шлюбі з грудня 1999 року, мешкали вони у її батьків в с.Телешівка Рокитнянського району, а після придбання 21.11.2000 р. спірної квартири проживали в ній з дня підписання угоди. Однак, пояснення [PERSON] суперечать іншим обставинам, встановленим в суді. В судовому засіданні було встановлено, що у 1999-2000 роках [PERSON] та [PERSON] К.І.\\ на той час ще Копенко К.І.\\ працювали на Білоцерківському заводі сільськогосподарського машинобудування імені 1 Травня, в ці роки на заводі заробітна плата працівникам нараховувалася, але не виплачувалася, заборгованість по заробітній платі була виплачена лише у 2002-2004 роках після численних судових рішень. [PERSON] в суді даний факт визнала. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що у листопаді 2000 року вона позичила [PERSON] на придбання квартири 1 000 доларів США, які заробила її донька, працюючи в Англії. Однак, суд ці покази до уваги не приймає, оскільки не було представлено суду жодних письмових доказів реального існування такої позики. Слід також зазначити, що [PERSON] в своїх поясненнях жодних чином не згадувала, що чоловік на придбання спірної квартири позичав гроші в сумі 1 000 доларів США. Свідок [PERSON] в суді показала, що вона є матір»ю [PERSON], колишнього власника спірної квартири, і фактично вона, а не син, займалася її продажем у 2000 році, пам»ятає, що [PERSON] та [PERSON] двічі приходили дивитися квартиру, казали, що хочуть придбати цю квартиру для себе, гроші в сумі 1 900 доларів США при оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса їй давала в руки особисто [PERSON] Однак, суд вважає, що покази свідка [PERSON] не підтверджують ні походження грошей, за які була придбана спірна квартира, ні того факту, що [PERSON] не проживав однією сім»єю з [PERSON] Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлий [PERSON] - її батько, а позивачка [PERSON] мати, спірна квартира була придбана її батьками за спільні сімейні кошти для себе, оскільки іншу квартиру на бульварі 1Травня, буд.4 кв.52, де вони на той час всі разом проживали також з її чоловіком та дитиною, батьки планували їй подарувати , що і було ними зроблено у лютому 2001 року. Гроші на придбання спірної квартири батьки змогли заощадити в основному за рахунок заробітків матері, яка у той час активно їздила торгувати різними речами за кордон. [PERSON] в суді пояснила, що розлучення батьків у жовтні 2000 року було фіктивним, оскільки батько мав намір отримати якесь житло від заводу ім.1 Травня за рахунок великої заборгованості по заробітній платі. До квітня 2001 року батьки проживали разом, сім»єю , на бульварі 1 Травня, буд.4 кв.52, подружні стосунки між ними були припинені після того як мати дізналася про позашлюбні стосунки батька з відповідачкою. [PERSON] стверджувала, що до самої смерті батька вона підтримувала з ним стосунки, батько часто приходив до неї додому , допомагав доглядати за сином [PERSON], обіцяв залишити квартиру на [ADDRESS] онукові, про заповіт на користь другої дружини [PERSON] вони з матір»ю дізналися лише після смерті батька. Пояснення представника [PERSON] повністю підтверджуються показами свідка [PERSON], яка в суді показала, що проживає з чоловіком за адресою [ADDRESS], сусіди сім»ї [PERSON] з 1978 року , дружили сім»ями до весни 2001 року , їй відомо, що сусіди припинили сімейні стосунки у квітні 2001 року через подружню зраду [PERSON]. Свідок [PERSON] в суді показала, що до квітня 2001 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім»єю, всі свята у 2000 році, включаючи Новий рік 2001 року , вони святкували разом, на святкуванні релігійного свята [PERSON] в кінці 2000 року [PERSON] хвалився, що придбав для них з дружиною однокімнатну квартиру, а трикімнатну вони залишать доньці [PERSON]. Щодо заяви [PERSON] про застосування до позовних вимог [PERSON] наслідків пропущення позовної давності, то суд встановив, що [PERSON] дізналася про оспорювання [PERSON] її прав на подружню частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] лише після смерті її колишнього чоловіка [PERSON], а тому трирічний строк позовної давності [PERSON] пропущено не було, оскільки згідно ст.11 КпШС України та ст. 72 СК України позовна давність обчисляється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином. суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов [PERSON] та визнати за нею право власності на 1\\2 частку квартири № 47 в житловому будинку № 37 по вул.Чуйкова в м.Біла Церква як на частку в спільному майні подружжя, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved