Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом у будинку [ADDRESS] . Обґрунтування позовних вимог. Згідно з договором дарування житлового будинку від 04.05.2017, посвідченим приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 1370, [PERSON] є власником житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] , шлюб з яким розірвано 22.08.2019, має зареєстроване місце проживання за вищевказаною адресою. Проте з липня 2019 року відповідач [PERSON] у будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, його особистих речей у будинку немає. Реєстрація останнього в спірному житловому приміщенні перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, вона несе додаткові витрати з утримання житла, зі сплати комунальних послуг та не має можливості оформити житлову субсидію, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.07.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 17.09.2020. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 16/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2020 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 08.10.2020 /а.с. 23/. Ухвалою суду від 08.10.2020 судове засідання відкладено на 30.10.2020 /а.с. 25/. Розгляд справи по суті відбувся 30.10.2020 без участі сторін. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Турчин Ю.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з договором дарування житлового будинку від 04.05.2017, посвідченим приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 1370, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.05.2017 за № 86378285 позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] /а.с. 5-7/. З долученої до матеріалів справи будинкової книги судом встановлено, що з 31.01.2017 у спірному житлвому будинку відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також підтверджується довідкою виконавчого комітету Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області за № 727 від 15.07.2020 /а.с. 8-11, 14/. З рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 серпня 2019 року в справі № 456/1456/19 судом встановлено, що сторони є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано /а.с. 12/. З довідки, виданої виконавчим комітетом Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області за № 726 від 15.07.2020, судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , але останній фактичного там не проживає понад один рік /а.с. 13/. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року). У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 та «Рохля проти України» від 17.05.2011). За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивачки, а саме: будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що проживають по сусідству з позивачкою в с. Кути Стрийського району Львівської області. Відповідач [PERSON] , який раніше проживав у будинку [ADDRESS] , після розлучення з [PERSON] виїхав у невідомому напрямку та не проживає в цьому будинку з липня 2019 року. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків у результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Так, факт реєстрації відповідача [PERSON] в [ADDRESS] та відсутності його за вказаною адресою понад рік додатково підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області за № 726 від 15.07.2020 /а.с. 13/. Крім цього, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.08.2019, яким розірвано шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , встановлено, що сторони протягом тривалого часу спільно не проживають /а.с. 12/. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надані позивачкою докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] з липня 2019 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна та особистих речей. Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] з поважних причин судом не встановлено. На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування житлом у будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачці [PERSON] , відтак позов підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, понесені позивачкою документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved