Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] у серпні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. У позові вказала, що на даний час сім'я сторін фактично розпалась. Підставою для розпаду сім'ї стало непорозуміння та протилежні погляди на життя, що призвело до фактичного розпаду сім'ї та шлюбних відносин, у зв'язку з чим сторони з червня 2013 року проживають окремо, а тому просить розірвати шлюб, примиритися категорично не бажає. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], народження [INFO]. У судовому засідання позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, з підстав викладених у позові. Вказав, що спору про поділ спільно нажитого майна не виникає, як і про те з ким буде проживати дитина - з матір'ю. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, вказала, що спору про поділ спільно нажитого майна у сторін не виникає як і те з ким буде проживати дитина - з нею. Згідно ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом установлено, що факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про одруження виданим 16.03.2013 Відділом реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 33 (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], народження [INFO]. Спору про місце мешкання якої у сторін не виникає як і про поділ майна, що є спільною сумісною власністю. Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені, виданого 05.06.2013 Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 5). При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно з'ясовано взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу. Спору про поділ майна, що є спільною власністю у сторін не виникає. З червня 2013 року сторони проживають окремо, спільне господарство ними не ведеться, шлюбні відносини між сторонами припинені. Згідно ст. 112 СК України,суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. На підставі викладеного,

Outcome: approved