Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги та пояснила, що на момент купівлі зазначеної квартири вона не знала, що відповідач там зареєстрований. Відповідача вона ніколи не бачила і він не проживає в квартирі. Наявність реєстрації відповідача в її квартирі створює додаткові незручності, оскільки вона має нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг та в повній мірі реалізовувати інші свої права як власник. Просила задовольнити позов повністю та покласти на відповідача судові витрати. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.10.2010р. позивачка набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS], - на підставі договору купівлі-продажу /а.с.9-10/, укладеного з [PERSON] і [PERSON] (продавці). Право власності позивачки зареєстроване у встановленому законом порядку 06.12.2010р. /а.с.12/. Відповідач зареєстрований у квартирі позивачки з 18.06.1997р. /а.с.18/, а відтак має право користуватись такою квартирою. Оскільки позивачка не надавала відповідачеві дозвіл на користування її квартирою, то вона звернулась до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Житлового кодексу України (далі - ЖК). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника житла користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, тобто право членів сім'ї власника житла на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05.11.2014р. №6-158цс14, від 06.07.2016р. №6-3095цс15, від 16.11.2016р. №6-709цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК є обов'язковою при вирішенні питання про застосування норм права. Судом встановлено, що право відповідача на користування спірною квартирою є похідним від права власності на цю квартиру колишніх власників - [PERSON] та [PERSON]. Отже із припиненням права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру припиняється і право відповідача на проживання в ній. Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доводи позивачки про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її квартирі порушує її права та інтереси як власника є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивачка змушена нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлена можливості реалізувати право на отримання субсидій т.і.. До того ж в договорі купівлі-продажу квартири від 02.12.2010р. передбачений обов'язок продавців зняти з реєстрації всіх зареєстрованих в квартирі осіб (п.7.1 договору), а отже реєстрація відповідача порушує законні інтереси позивача. За таких обставин, право позивачки є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391 ЦК позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні її квартирою. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. справа №6-57цс11. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту її прав відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК, яким передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 640грн /а.с.1/, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved