Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. В обґрунтування позову вказує, що між нею - [PERSON] та [PERSON] 30.12.2016 року був укладений Договір утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., зареєстрованим у реєстрі № 1629. Також вказує, що під час оформлення договору між нею (позивачкою) відповідачем [PERSON] було досягнуто згоди щодо умов договору утримання (догляду), на підставі якого вона передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Однак до даного часу жодної умови Договору утримання (догляду) відповідачем виконано не було. Відповідач з липня 2017 року не виконує своїх зобов`язань за вказаним Договором. Для неї (позивачки) дана ситуація дуже важка, в першу чергу у фінансовому плані, оскільки вона не має змоги отримати субсидію для оплати комунальних послуг та повноцінно жити на пенсію яку вона отримує. А тому, просить: розірвати договір утримання (догляду), посвідчений 30.12.2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., зареєстрований в реєстрі № 1629, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею - [PERSON] , [INFO] право власності на квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача - [PERSON] взяти на себе сплату державного мита при державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.02.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності за правилами загального позовного провадження. Відповідачу наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.04.2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, до початку розгляду справи подала до суду заяву від 20.05.2020 року, в якій просила справу розглядати за її відсутності, в якій також одночасно вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Також пояснив, що в зв`язку з незалежними від нього обставинами дійсно не зміг виконувати умови Договору довічного утримання (догляду) від 30.012.2016 року, тому не заперечує проти його розірвання. Наслідки розірвання договору йому зрозумілі і він погоджується із ними. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 745 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає і право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. від 02.08.2011 року, який зареєстрований в реєстрі за № 6209, належала квартира [ADDRESS] . 30.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1629. Відповідно до п. 1 умов Договору довічного утримання (догляду), [PERSON] (відчужувач) передала, а [PERSON] (набувач) отримав у власність квартиру [ADDRESS] , та взамін чого [PERSON] (набувач) зобов`язався забезпечувати [PERSON] (відчуджувача) утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Так, зокрема п. 5 Договору довічного утримання (догляду) встановлено, що Набувач зобов`язаний надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). За згодою Сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, яке сплачується Відчужувачу Набувачем, складає 1000 гривень на місяць. Дана сума повинна сплачуватися Набувачем не пізніше двадцятого числа кожного місяця. Оцінка матеріального забезпечення підлягає індексації в порядку, визначеному законом. Догляд (опікування), що надається Набувачем Відчужувачу, включає в себе: забезпечення Відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів пов`язаних з проживанням в зазначеному житловому будинку Відчужувача; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення Відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами тощо. Також до обов`язків Набувача входить виконання додаткових доручень Відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Набувач зобов`язується безкоштовно забезпечувати Відчужувача житлом у квартирі, яка йому передана за даним договором, довічно. Для проживання Відчужувачу надається вся квартира, яка є предметом даного договору. Набувач зобов`язаний у разі смерті Відчужувача поховати його. Підставою для звернення позивача до суду стало виникнення між сторонами спору з приводу неналежного виконання відповідачем, який є Набувачем за вищевказаним Договором, зобов`язань за Договором довічного утримання, укладеним 30.12.2016 року, який є чинним. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору в судовому порядку зобов`язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Крім того, підстави для припинення Договору довічного утримання (догляду) шляхом його розірвання визначені в п. 13 вказаного Договору, в якому зазначено, що цей Договір може бути розірваним за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов, відмови від добровільного розірвання однією із сторін або якщо сторони не дійдіть згоди, спори і розбіжності підлягають розгляду у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Аналізуючи викладене, приймаючи до уваги визнання відповідачем обставин невиконання умов договору, а відтак і визнання позову, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд приходить до висновку про доведеність обставин невиконання відповідачем [PERSON] умов договору довічного утримання від 30.12.2016 року, а тому пред`явлений позивачем позов про розірвання договору підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. В розумінні ч. 1 ст. 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на житловий будинок у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладенням договору, не пов`язано. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-2723цс16, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та дійсним володільцем майна. Таким чином, з огляду на специфіку договору довічного утримання та особливості його розірвання, які не передбачають автоматичного застосування реституції або віндикації в розумінні ст. 216 ЦК України як способів захисту цивільного права, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог щодо визнання право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Крім того, суд вважає за необхідне покласти витрати по сплаті державного мита при державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на відповідача - [PERSON] . Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивачки судовий збір в розмірі 1800 грн.

Outcome: approved