Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивачка звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова за позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що після укладання шлюбу з [PERSON], вона з 05.05.1982 року зареєстрована та проживає в жилому будинку за адресою: м. Харків, вул. Софіївська, буд. 20, що підтверджується відповідними записами у її паспорті та домовій книзі, який разом з надвірнимми будівлями на п'ятдесятьма сімома сотими частин належав її свекру- Новікову [PERSON], на праві особистої власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.12.1975р. Цей будинок підлягав знесенню відповідно до рішень Харківського облвиконкому № 463 від 20.10.1986р., № 394 від 21.11.1988р., № 268 від 18.09.1989р. «Про знос будинків, що належать громадянам, на правах особистої власності, у зв'язку з відведенням земельних ділянок під державне будівництво». Вилучення з користування громадян земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки, що належать їм на праві особистої власності та надання житлової площі для відселення мешканців з будинків що підлягають знесенню, здійснювалося згідно з рішеннями міськвиконкому № 174/25 від 11.06.86р., № 360-10 від 09.12.87р., № 160-25 від 13.07.88р., № 139-60 від 14.06.89р. Інші сорок три сотих частини жилого будинку і надвірних будівель за адресою: м. Харків, вул. Софіївська, буд. 20, належали невідомій позивачці особі, яка проживала та вела господарство окремо від її родини. У 1991 р. цій особі була надана житлова площа для відселення, її було знято з реєстраційного обліку у вказаному будинку та вона переїхала в нове житло. 14.03.1989р. шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим 14.03.1989р. Дзержинським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова. В осени 1990 року [PERSON] була надана житлова площа для відселення, його було знято з реєстраційного обліку у житловому будинку по вул. Софіївській, буд. 20 і він до своєї смерті був зареєстрований та проживав у житлі за іншої адресою. Протягом 1990 та 1991 років житло для відселення було надано всім мешканцям зареєстрованим в указаному будинку, крім позивачки, ці мешканці були зняти з реєстраційного обліку у житловому будинку по вул. Софіївській, буд. 20 та переїхали в нове житло, а будинок знесений не був. Як зазначає позивачка, вона у 1991р. добросовісно заволоділа чужим майном - жилим будинком і надвірними будівлями за адресою: м Харків, вул. Софіївська, буд. 20, при цьому житлової площі для відселення мешканців з будинків що підлягають знесенню їй надано не було. [PERSON] помер 13.05.1996р., але домоволодіння за адресом: м. Харків, вул. Софіївська, буї. 20, яке на п'ятдесят сім сотих частин йому належало, в порядку спадкування ніхто не прийняв. У 1999 році Виконавчій комітет Дзержинської районної ради м. Харкова згідно з рішенням № 154/54 від 17.08.1999р. вирішив анулювати реєстрацію на правовстановлюючі документи на будинки у звязку з наданням мешканцям житла для відселення, у тому числі і на будинок за адресою: м. Харків, вул. Софіївська, буд. 20, не зважаючі на те, що житла для відселення позивачці надано не було. На сьогоднішній день, як зазначає позивачка, вона продовжує проживати в цьому будинку, тобто добросовісно та відкрито володіти цим майном більше десяти років, утримує його, підтримує в належному стані, постійно та в повному обсязі сплачує комунальні послуги, які надаються за цією адресою. В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволенні вказаної позовної заяви. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення на позовну заяву. \~\~ Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідача належним чином було повідомлено про місце і час судового засідання, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача та ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача, відповідно до ст. ст.\~224,\~225 ЦПК України. \~\~\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями\~10,11,60 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1\~ст. 64 ЦПК України\~письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України від 28.06.96 № 254к/96-ВР (зі змінами та доповненнями), а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. № 435-ІУ (зі змінами та доповненнями, за текстом - ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення прав власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперш або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попереднії власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставив зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінн певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, ще володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстаї набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. В даному ж випадку позивачка в судовому засіданні зазначила, що після того того, як всі члени її родини були розселені їй також пропонували інше житло. Проте надані варіанти житла їй не сподобались і вона залишилась мешкати у вказаному будинку, розуміючи його правовий статус. Відповідно до п. 9 постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 встановлено, що до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Крім того, КП «Харківське МіськеБТІ» на лист Юридичного департаменту було повідомлено про те, що у КП відсутня інвентаризаційна справа на домоволодіння по ул. Софїівській, 20 у м. Харкові у зв'язку з тим, що вказане домоволодіння знесено згідно рішення Виконкому Дзержинської райради народних депутатів № 672 від 12.11.1990. Харківська міська в своїх запереченнях також повідомило, що дійсно, вказане домоволодіння підлягало знесенню і знесено на підставі рішень Харківського облвиконкому, № 463 від 20.10.1986 № 394 від 21.11.1998 № 268 від 18.09.1989. Вилучення з користування громадян земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки та надання житлової площі для відселення здійснювалось згідно з рішенням міськвиконкому № 174/25 від 11.06.1986№ № 360-10 від 9.12.1987; № 160-25 від 13.07.1988; № 139-60 від 14.06.1989. Як зазначає сама позивачка, усім власникам житлового будинку по вул. Софіївській, 20 у м. Харкові було надана житлова площа для відселення, як власнику 57/100 частин так і 43/100 частини житлового будинку. Вона ж не скористалась своїм правом на відселення, пояснивши це тим, що їй не сподобались запропоновані варіанти. Виконкомом Дзержинської районної ради м. Харкова було прийнято рішення № 154/54 від 17.08.1999 про анулювання реєстрації на правовстановлюючі документи на будинки у зв'язку з наданням мешканцям житла для відселення, у тому числі і на будинок по вул. Софіївській, 20 у м. Харкові. Вищевказані рішення Облвиконкому, міськвиконкому та райвиконкому дійсні, не оспорені у судовому порядку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що знають позивачку, і те, що вона мешкає в будинку, який знаходиться за адресою м. Харків вул. Софіївська 20, що позивачка веде там господарство та зробила дах на домоволодінні. Проте жодних даних, що вказана будівля і є тим будинком, який підлягав знесенню сторона позивача не надала. Більш того на вказану будівлю відсутні будь які документи, які б вказували на те, що будинок існує. Фотокартки, які надані суду для огляду, суд не може вважати достатнім доказом того, що це саме той будинок і надані фото актуальні на разі. З огляду на вищенаведене, обґрунтованим буде висновок про те, що визнати права власності в порядку набувальної давності, у відповідності до ст. 344 ЦК України, неможливо, у зв'язку з чим, у суду немає правових підстав для задоволення позову [PERSON] Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 344,238 ЦК України,

Outcome: dismissed