Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить: -визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , загальною площею 76,70 кв.м, житловою площею 63,00 кв.м, а також легковий автомобіль марки Renault Kangoo, 1999 року випуску, vin-код [NUMBER] , об`єм двигуна - 1870, реєстраційний номер [NUMBER] , об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; -визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] ; -стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, що становить Ѕ вартості легкового автомобіля марки Renault Kangoo, 1999 року випуску, vin-код [NUMBER] , об`єм двигуна - 1870, номерний знак [NUMBER] , у розмірі 34139 грн.; -стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з 2012 року по 2019 рік. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований [ADDRESS] , а також автомобіль марки Renault Kangoo, номерний знак [NUMBER] , право власності на які було зареєстровано на ім`я відповідача. Вказує, що зазначене майно є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, у зв`язку з чим вона звернулась з даним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій вказала, що на позовних вимогах наполягає, просить справу розглянути у її відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, відзив на позов не подав, а тому враховуючи заяву позивачки, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 28 квітня 2012 року виконавчим комітетом Майорівської сільської ради Біляївського району Одеської області між сторонами був зареєстрований шлюб, актовий запис №6. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). Подружнє життя сторін не склалося і заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 січня 2019 року шлюб між ними було розірвано (а.с.12). За час спільного проживання сторони придбали у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами: сараєм, воротами, огорожею, цистерною та мощенням, розташований [ADDRESS] , а також легковий автомобіль марки Renault Kangoo, 1999 року випуску, vin-код [NUMBER] , об`єм двигуна - 1870, номерний знак [NUMBER] . Відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, [PERSON] в особі представника [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] , та в цілому складається з одного житлового будинку, загальною площею 76,70 кв.м, житловою площею 63,00 кв.м, та господарських будівель і споруд: сараю, воріт, огорожі, цистерни, мощення, розташованих на земельній ділянці площею 0,20 га, що належить Майорівській сільській раді Біляївського району Одеської області. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. 15 вересня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за №2-1986 (а.с.13-14). У п. 10 вказаного договору зазначено, що покупець [PERSON] , на час укладення договору діє за згодою своєї дружини [PERSON] , про що нотаріусу подано відповідну заяву. Згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] в особі представника [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв Ѕ частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] , та в цілому складається з одного житлового будинку, загальною площею 76,70 кв.м, житловою площею 63,00 кв.м, та господарських будівель і споруд: сараю, воріт, огорожі, цистерни, мощення, розташованих на земельній ділянці площею 0,20 га, що належить Майорівській сільській раді Біляївського району Одеської області. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєвою О.М. 24 вересня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за №1869 (а.15-16). У абз. 2 п. 1.4 вказаного договору зазначено, що частка житлового будинку придбається покупцем у спільну сумісну власність подружжя за згодою дружини [PERSON] , викладеною у формі заяви. Відповідно до консультаційної довідки висновку ФОП [PERSON] від 18 липня 2020 року, вартість Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] становить 159000 грн. (а.с.18). З відповіді на запит суду регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області №31/15/5142-156 від 17 лютого 2021 року вбачається, що право власності на автомобіль марки Renault Kangoo, 1999 року випуску, vin-код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , було зареєстровано за відповідачем [PERSON] 02 липня 2013 року, тобто в період перебування з позивачкою у зареєстрованому шлюбі (а.с.39). З договору купівлі-продажу транспортного засобу №7466/18/005007 від 02 жовтня 2018 року та акту огляду реалізованого транспортного засобу від 02 жовтня 2008 року вбачається, що 02 жовтня 2018 року відповідач без згоди позивачки продав вищевказаний автомобіль за 30000 грн. (а.с.41). Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] про визначення ринкової вартості транспортного засобу від 31 липня 2020 року, ринкова вартість легкового автомобіля марки Renault Kangoo, 1999 року випуску, vin-код [NUMBER] , об`єм двигуна - 1870, номерний знак [NUMBER] , становить 34139 грн. (а.с.17). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім?ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи встановлено, що сторонами, як подружжям, за час шлюбу, за відплатними цивільно-правовими угодами купівлі-продажу, набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , який відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачка має право на Ѕ частину вказаного житлового будинку. Крім того, придбаний сторонами під час шлюбу легковий автомобіль марки Renault Kangoo, 1999 року випуску, vin-код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості Ѕ частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 34139 грн. Відповідачем в ході розгляду справи не спростовано оцінку вартості автомобіля, надану позивачкою, та будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості автомобіля суду з боку відповідача надано не було. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати в сумі 2351 грн. 80 коп.

Outcome: approved