Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, який обґрунтувала тим, що вона з квітня місяця 2011 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , від яких мають сина [PERSON] , [INFO] . На теперішній час вони з [PERSON] сумісно не проживають, син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Розпорядженням Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації № 294 від 27.06.2018 року було визначено місце проживання дитини- [PERSON] з нею, але на теперішній час виникла необхідність звернення до суду з позовом, бо питання щодо визначення місця проживання сина з нею, судом не розглядалося, батько дитини іноді забирає дитину до себе, а потім не повертає протягом кількох днів, викрадає сина, не дотримується встановленого графіку спілкування з сином, а тому існує спір щодо місця проживання сина. Просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю- [PERSON] , стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 08.09.2020 року справу направлено до Хортицького райсуду м.Запоріжжя для розгляду, за підсудністю. Ухвалою від 27.11.2020 року справу прийнято у провадження судді, визначено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. Відповідач [PERSON] , будучи обізнаним про наявність справи у Хортицькому районному суді м.Запоріжжя, отримавши повістку з викликом у підготовче судове засідання на адресу електронної пошти ( а.с.84), в судове засідання не з`явився, не скористався своїм правом про надання відзиву на позов. Ухвалою суду від 11.03.2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Суду пояснила, що вона разом з сином проживає у м.Києві. З відповідачем стосунки не добрі. [PERSON] часто забирає сина до себе на вихідні, спілкується з ним, але сина додому не повертає, може кілька разів казати їй, щоб вона приїздила і сина забирала, але потім по кілька днів не віддає, порушує графік відвідувань, між ними наявний спір щодо місця проживання дитини, тому просила задовольнити її позов та визначити місце проживання сина з нею. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про наявність справи у суді, отримавши повістки з викликом до суду ( а.с.84, 103, 108,119, 124, 132), звертаючись до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи ( а.с.92), отримавши копії матеріалів справи, про що зазначив у заяві ( а.с.98), жодного разу до суду не з`явився, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направивши суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи ( а.с.138). Враховуючи зазначене вище, суд вважає за можливе ухвалити рішення по справі у відсутності відповідача та представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, думку неповнолітньої дитини щодо місця його проживання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів уу цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з квітня місяця 2011 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , від яких мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ( а.с.7). На теперішній час позивач та відповідач сумісно не проживають, малолітній [PERSON] проживає з матір`ю- [PERSON] ( а.с.8,9), на утримання якого, рішенням Голосіївського райсуду м.Києва від 21.01.2019 року з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти ( а.с. 46). Як вбачається з копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24.06.2020 року ( а.с.8), неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації і матері- позивача по справі [PERSON] ( а.с.9). У судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснювала, що [PERSON] часто забирає сина до себе на вихідні, спілкується з ним, але сина додому не повертає, може кілька разів казати їй, щоб вона приїздила і сина забирала, але потім по кілька днів не віддає, порушує графік відвідувань, між ними наявний спір щодо визначення місця проживання дитини. Зазначені доводи позивача відповідач [PERSON] не спростував, відзив на позов не надав, від явки у судові засідання ухилився. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , Комісія з питань захисту прав дитини Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації ( орган опіку та піклування), вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2014 року народження з матір`ю- [PERSON] ( а.с. 130-141). Також із вказаного вище висновку вбачається, що комісією було проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації та проживання та встановлено, що умови для проживання малолітньої дитини створені належним чином, дитина забезпечена всім необхідним. У дитини є окреме спальне місце, одяг, іграшки, наявні продукти харчування, дитячі розвиваючі книжки, підручники. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ч.1ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід врахувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Безпосередньо у судовому засіданні судом було з`ясовано у малолітнього [PERSON] його особисту прихильність до кожного з батьків та дитина пояснила, що він проживає з мамою і бабусею, спілкується з батьком, іноді залишається у нього, але виявив бажання проживати з мамою. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з пунктом 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 р., який є чинним, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначено, що кожна дитина без будь-якої дискримінації має право на такі заходи захисту, які є необхідними в її становищі як малолітньої, з боку її сім`ї, суспільства і держави. Згідно частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедури, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У зв`язку із викладеним, вирішуючи даний спір, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи інтереси дитини та інші обставини справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, задовольнити.

Outcome: approved