Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивачка звернулась до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської з позовом до відповідача та третьої особи про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому вона та її представник в судовому засіданні посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25 червня 2005 року по 22 червня 2012 року, оскільки шлюб було розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. За рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська місце проживання сина визначено з нею за адресою: [ADDRESS]. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, з сином не спілкується, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон для його відпочинку та оздоровлення. Водночас, неповнолітній [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, але не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову не наводить. Крім того, вона разом із сином кожного року виїжджає до Російської Федерації до бабусі - [PERSON], яка мешкає в РФ, [ADDRESS]. Зазначені поїздки є регулярними, щоліта, так як дозволяють їй з сином відвідувати рідних та близьких, які проживають за межами України, спілкуватись, бачитись та підтримувати родинні зв'язки, що дозволяє виховувати сина в дусі поваги до сімейних цінностей та традицій, піклуватись про права та інтереси кожного члена нашої родини. Термін запланованої подорожі з 10 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року. Крім того, у червні 2013 року, вона зверталась до відповідача з проханням надати нотаріально засвідчену заяву про згоду на виїзд за кордон на відпочинок нашого неповнолітнього сина до Туреччини та Російської Федерації. В результаті складних перемовин відповідач таки надав їй з сином відповідну заяву. На теперішній час ситуація ще більше погіршилась, а позиція відповідача стосовно надання нотаріально засвідченої заяви про згоду на виїзд за кордон на відпочинок сина є негативною. Вважає, що така позиція відповідача, як батька дитини, шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, в зв'язку з чим просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон на відпочинок до Російської Федерації у період з 10.07.2014 року по 10.08.2014 року, без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON], у її супроводі. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON], що діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 05 червня 2014 року (а.с. 12), підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, при цьому не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с. 18), в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Самарська Ю.М., що діє на підставі довіреності від 02 червня 2014 року (а.с. 17) в судове засідання не з'явилась, до суду надала заяву (а.с. 16), згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечувала та просить суд розглянути справу у її відсутність, в зв'язку з зайнятістю на роботі. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Позивачка - [PERSON], [INFO] (а.с. 6-7), перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON], [INFO] (а.с. 8) з 25 червня 2005 року (а.с. 4) по 22 червня 2012 року (а.с. 4 на звороті), оскільки шлюб було розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 5), місце проживання якого за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська визначено з позивачкою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Позичка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, при цьому з часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, з сином не спілкується, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон для його відпочинку та оздоровлення. Водночас, неповнолітній [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, але не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову не наводить. Крім того, позичка разом із сином кожного року виїжджає до Російської Федерації до бабусі - [PERSON], яка мешкає в РФ, [ADDRESS]. Зазначені поїздки є регулярними, щоліта, так як дозволяють їй з сином відвідувати рідних та близьких, які проживають за межами України, спілкуватись, бачитись та підтримувати родинні зв'язки, що дозволяє виховувати сина в дусі поваги до сімейних цінностей та традицій, піклуватись про права та інтереси кожного члена нашої родини. Термін запланованої подорожі з 10 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року та квитки на літак придбані позивачкою вже 10 червня 2014 року (а.с. 19, 20). Крім того, у червні 2013 року, позивачка зверталась до відповідача з проханням надати нотаріально засвідчену заяву про згоду на виїзд за кордон на відпочинок їх неповнолітнього сина до Туреччини та Російської Федерації, на що в результаті складних перемовин відповідач таки надав позивачці з сином відповідну заяву. На теперішній час ситуація ще більше погіршилась, а позиція відповідача стосовно надання нотаріально засвідченої заяви про згоду на виїзд за кордон на відпочинок сина є негативною. Позивачка вважає, що така позиція відповідача, як батька дитини, шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, в зв'язку з чим позивачка звернулась до суду з даним позовом та просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон на відпочинок до Російської Федерації у період з 10.07.2014 року по 10.08.2014 року, без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON], у її супроводі (а.с. 1, 2-3). Відповідно до ст. 23 Конституції України, кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 3 ст. 151 Сімейного Кодексу України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 153 Сімейного Кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопад 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України», п.п. 16,18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, відомості про дітей, які не досягли 18-річного віку і їдуть за кордон разом з батьками, записуються в паспорті батьків; самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли 18-річного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. В силу п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або у інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку і без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом ст.ст.2,4 Закону України « Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, із змінами та доповненнями, визначено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] року, за межі України для тимчасового перебування за кордоном, а у позивачки виникли складності в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved