Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати дійсним договір «Про намір укласти договір купівлі-продажу об*єкта нерухомості від 30 червня 2014 року», стягнути з нього подвійний аванс в сумі 2 тисячі доларів США; збитки в розмірі 16042,80 доларів США; неустойку в сумі 4 тисячі доларів США; суми в розмірі 3 тисячі доларів США, аванс в розмірі 2 тисячі доларів США, моральну шкоду в розмірі 75000 грн. При цьому посилається на те, що 30.06.2014 року між сторонами був укладений договір про намір укласти договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов*язався продати, а позивачка купувати будинок, розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Котовка, вул. Ліманна, 17. Усі вимоги вказаного договору позивачкою виконані, але з вини відповідача вказаний договір виконаний не був, договір купівлі-продажу будинку не укладений, тому позивачка просить стягнути з відповідача на її користь сплачені кошти, передбачені умовами договору штрафні санкції та моральну шкоду. Вина відповідача полягає в тому, що він, будучі обізнаним про те, що вказаний будинок знаходиться під арештом, не повідомив про ці обставини позивачку, що в подальшому стало перешкодою для укладення договору купівлі-продажу. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові. При цьому позивачка стверджує, що на момент укладення договору про намір укласти договір купівлі-продажу їй про існування арешту будинку відомо не було. Представник позивачки в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, підтримав доводи та правову позицію своєї довірительки. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечує, посилаючись на те, що між сторонами дійсно 30 червня 2014 року був укладений договір про намір укласти договір купівлі-продажу будинку, однак вже перед укладанням договору він повідомив позивачку про те, що будинок знаходиться під арештом. В подальшому, у зв*язку з арештом будинку, виявилися складнощі з оформленням договору купівлі-продажу у встановлений строк. Таким чином, позивачка прийняла на себе усі ризики щодо можливого ускладнення оформлення будинку, у зв*язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи та правову позицію свого довірителя, просив в задоволенні позову відмовити. Вивчив матеріали справи, вислухав пояснення сторін, свідка [PERSON], суд приходить до наступного: Між сторонами 30.06.2014 року була укладена угода про намір укласти договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач зобов*язався продати, а позивачка купувати будинок, розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Котовка, вул. Ліманна, 17, в строк до 1 вересня 2014 року. Згідно примітки наприкінці угоди, строк розрахунку перенесений до 15.09.2014 року. Позивачкою сплачено відповідачеві гроші в сумі 1000 доларів США в рахунок оплати вартості будинку, та також передана сума розміром дві тисячі доларів США, про що додатково вказано наприкінці договору. Згідно п.п.10,11 Угоди, відповідач зобов*язується до 1 вересня 2014 року зняти з реєстраційного обліку у вказаному будинку усіх осіб, звільнити будинок та виселитися з нього. На цей час відповідач будинок не звільнів, продовжує там мешкати, діти, згідно пояснень свідка, зняті з реєстрації тільки 18.10.2014 року. Згідно п.2.6. Угоди, відповідач засвідчив про відсутність прав третіх осіб на вказаний будинок, у тому числі про те, що вказаний будинок не знаходиться під арештом. Але, постановою від 18.04.2013 року на будинок було накладено арешт. Згідно листа ТОВ ОТП Факторинг Україна від 14.04.2015 року, відповідачеві було відомо про вказаний арешт в день винесення постанови. Таким чином, суд не бере до уваги пояснення свідка щодо обізнаності відповідачки стосовно знаходження будинку під арештом, оскільки ця обставина прямо протирічить письмовому доказу угоді між сторонами від 30.06.2014 року. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги позивачки такими, що підлягають задоволенню частково. Суд вважає за можливе визнати дійсним договір «Про намір укласти договір купівлі-продажу об*єкта нерухомості від 30 червня 2014 року», оскільки його дійсність не заперечується сторонами та не має передбачених ЦК України підстав для визнання його недійсним. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму подвійного авансу 2000 доларів США, згідно п.2.2. Угоди. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму неустойки 2000 доларів США, згідно п. 2.3. Угоди. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача подвійну суму авансу та штраф в розмірі суми передплати інформаційно-посередницьких послуг, передбачених договором про надання послуг від 30 червня 2014 року відповідно 2000 доларів США та 1000 доларів США, згідно п.2.6. Угоди. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача додатково сплачену суму 2000 доларів США, яка вказана наприкінці Угоди та не заперечується сторонами. У той же час суду не надано жодного належного та допустимого доказу спричинення позивачці з боку відповідача збитків на суму 16042,80 доларів США, у зв*язку з чим в цієї частині позовних вимог слід відмовити. Також, суду не доведено факт спричинення позивачці з боку відповідача моральної шкоди, не доведено наявність зв*язку між діями відповідача та хворобою чоловіка позивачки, потреби сплачувати кошти на навчання сина позивачки та її зверненнями до лікарні. Згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов*язковому з*ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв*язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повінен з*ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого виходить позивач при оцінці заподіяної йому шкоди. Враховуючи наведене, в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди також слід відмовити.

Outcome: partial