Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 17.07.2015р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1613. Вказує, що спільне подружнє життя у них (сторін) не склалося, дітей від шлюбу у них немає, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, з 01.08.2018р. проживають окремо. Залишатись надалі у такому шлюбі вона (позивачка) не бажає, примирення між ними не можливе. Зазначає, що попередньо у липні 2019р. звертались до Мостиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про розірвання шлюбу, однак у розірванні шлюбу їм відмовлено, оскільки відповідно до перевірки Управління державної міграційної служби у Львівській області станом на 03.07.2019р. відповідач перевищив дозволений термін свого перебування на території України. З огляду на наведене, просить суд розірвати шлюб між нею, позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що на даний час відповідач має намір створити іншу сім`ю, а тому просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Ствердив, що проживає з іншою жінкою та у них народилася дитина, наполягає на розірванні шлюбу з позивачкою [PERSON] . У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони з 17.07.2015р. перебувають у шлюбі, який зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1613. Від подружнього життя в сторін дітей немає. Судом встановлено, що сторони більше одного року проживають окремо, вони не бажають зберегти шлюб, позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач має намір створити іншу сім`ю та проти розірвання шлюбу не заперечує. Попередньо сторони звертались до Мостиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про розірвання шлюбу, розгляд заяви було призначено на 20.07.2019р., однак у розірванні шлюбу їм відмовлено, оскільки відповідно до перевірки Управління державної міграційної служби у Львівській області станом на 03.07.2019р. відповідач перевищив дозволений термін свого перебування на території України. Вказані обставини підтверджуються: поясненнями сторін, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.07.2015 року; повідомленням Мостиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області за №450/06-26 від 02.08.2019р.; копіями сторінок паспортів сторін по справі та іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивачка не виявила бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, що має істотне значення, відтак шлюбу між сторонами слід розірвати. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., що підтверджується поданою нею квитанцією №8 від 08.01.2020р. (платник: [PERSON] , банк платника:Філія ЛОУ №10013 АТ «Ощадбанк»). У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачці [PERSON] слід повернути з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені нею при подачі позову до суду, тобто 420,40 грн., а іншу частину сплаченого позивачкою та документально підтвердженого судового збору в розмірі 420,40 грн. необхідно стягнути в користь останньої з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved