Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 30.09.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. було посвідчено право власності на квартиру [ADDRESS].В квартирі на даний час зареєстровані відповідачі. Незважаючи на неодноразові вимоги позивачки, відповідачі відмовляються звільнити квартиру та добровільно знятись з реєстраційного обліку, до цього часу продовжують в ній проживати, безпідставно користуючись майном, яке їм не належить. Крім того, відповідачка [PERSON] вселила до квартири невідомих осіб, чим порушує права позивачки як власника майна. На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року задоволено позовні вимоги [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2018 року цивільну справу № 754/14503/16 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном об'єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/11784/17 за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша Анжели Олександрівни, третя особа: [PERSON] про визнання дій неправомірними, скасування рішення та присвоєно справі загальний номер 754/14503/16 (провадження № 2-726/18). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року у задоволенні клопотання відповідача - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. про передачу справи за підсудністю до іншого суду відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено. 08.08.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача Горша А.О. на позовну заяву [PERSON] про визнання дій неправомірними, скасування рішення, в якому відповідач просила відмовити в позові внаслідок його необґрунтованості. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 позовну заяву [PERSON] до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. про визнання дій неправомірними залишено буз розгляду. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представники повторно не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] 25.10.2018 року електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративні правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у свої рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності представника відповідача та відповідачів, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін, оскільки це повторна неявка сторони відповідача, при цьому належних доказів на підтвердження поважності причини неявки ані відповідачами, ані їх представниками суду не надано. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено в судовому засіданні, 30.09.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. було посвідчено право власності позивачки [PERSON] на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Підставою для реєстрації права власності позивачки [PERSON] на квартиру [ADDRESS] стало невиконання боржником [PERSON] своїх обов'язків за договором позики грошей. Так, судом встановлено, що 16.11.2010 року між позивачем та відповідачем у даній справі було укладено договір позики грошей, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 629 200 гривень, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Києва на день укладення Договору складало 78650 доларів США. У забезпечення виконання Договору позики було укладено Договір Іпотеки від 16.11.2010 року, за яким іпотекодавці ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) передали в іпотеку квартиру [ADDRESS]. За договором Іпотеки квартири від 16.11.2010 року Іпотекодержателем є [PERSON] Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Судом встановлено, що внаслідок невиконання боржником - відповідачем у справі [PERSON] своїх зобов'язань за договорами позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горша А.О. для реєстрації у встановленому Законом України «Про іпотеку» порядку права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п. 57 Постанови КМУ від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умови правочину, з якими закон пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Пунктом 5.2. Договору іпотеки квартири було передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання або умов договору Іпотеки квартири Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В такій вимозі про усунення порушення зазначається стислий зміст порушених зобов'язань/умов, вимога про виконання порушених зобов'язань/умов у не менш ніж 30 денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет Іпотеки у разі невиконання Вимоги про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку Вимога про усунення порушення залишається буз задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет Іпотеки. Відповідно до п. 5.3. Договору іпотеки квартири, у разі невиконання Боржником та Іпотекодавцями зобов'язань зо договорами позики та/або іпотеки, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку» та/або шляхом вчинення виконавчого напису (з урахуванням неустойки) з покладенням обов'язку оплати нотаріальних дій на Іпотекодавців та/або за рішенням суду. Пунктом 5.4. Договору іпотеки квартири було встановлено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання та зазначено, що сторони цим встановлюють та вирішують, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі Договору іпотеки квартири. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в Договорі іпотеки квартири, та не потребує укладення Сторонами окремого договору чи будь-якого іншого додаткового підтвердження чи погодження. Визначений згідно положень цього пункту спосіб задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджає Іпотекодержателю застосувати інші встановлені чинним законодавством чи Договором Іпотеки квартири способи звернення стягнення на предмет Іпотеки. Відповідно до Свідоцтв від 10.08.2016 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровими №№ 1369, 1370, 1371, відповідно до яких нотаріус посвідчила, що нею 14.05.2015 року та 19.08.2016 року на адресу іпотекодавців направлені заяви-вимоги, в яких [PERSON] повідомляла [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що у випадку несплати заборгованості за Договором позики грошей, Іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в Іпотеку майно. Такі заяви були передані шляхом направлення поштових відправлень зі зворотними повідомленнями 15.05.2015 року та 19.08.2016 року, які було повернуто 18.06.2015 року а 26.09.2016 року відповідно у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Зазначені документи містили відомості про сплив 30 денного строку належного повідомлення Іпотекодавців, оскільки згідно п. 9 Договору позики Позичальник згоден з тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатися на адресу його мешкання, вказану в цьому договорі. Така кореспонденція вважається отриманою ним в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. Таким чином, для реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], нотаріусу Горша А.О. було надано всі необхідні документи передбачені Договором та Законом. Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони відповідача та його представників, щодо неправомірності реєстрації за позивачем права власності на спірну квартиру. Доводи відповідача та його представників щодо недотримання в момент реєстрації порядку переходу права власності на предмет іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», не знайшли свого підтвердження та не беруться судом до уваги, оскільки відповідно до дослідженого судом договору позики від 16.11.2010 року позивачем [PERSON] надано позику відповідачу, як фізичною особою на безпроцентній основі у сумі 629200 гривень, тобто у національній валюті з відображенням лише еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, на спірні правовідносини, дія вказаного закону не поширюється, а реєстрація права власності за позивачем здійснена у спосіб та в порядку, визначеними Договором іпотеки квартири та Законом України «Про іпотеку». Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Відповідна до ч. 3, 4 статті 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, доводи відповідачів та їх представників, викладені у заяві про перегляд заочного рішення, а також доводів позовної заяви про визнання дій неправомірними, скасування рішення, заявлених в межах об'єднаного провадження, не підтверджуються матеріалами справи та дослідженими в судовому засіданні доказами. На даний час у вказаній квартирі зареєстровано чотири особи - відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою форми № 3. Згідно із наданих суду документів, в квартирі залишаються зареєстрованими відповідачі, їх реєстрація створює перешкоди позивачці у здійсненні права власності та користуванні жилим приміщенням. У своїх позовних вимогах та поясненнях, наданих в судовому засіданні, позивачка вказує, що на неодноразові її вимоги, відповідачі відмовляються звільнити квартиру та добровільно знятись з реєстраційного обліку, до цього часу продовжують в ній проживати, безпідставно користуючись майном, яке їм не належить. Крім того, відповідачка [PERSON] вселила до квартири невідомих осіб, чим порушує права позивачки як власника майна. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приймаючи до уваги те, що реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає позивачці, як власнику квартири, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд вважає за потрібне усунути їй перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved