Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 06.11.1996 року вона є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] Згідно з даними довідки Центру комунального сервісу №244 від 11.04.2016 року в будинку зареєстровані вона - позивачка, її неповнолітня донька [INFO], колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким розірвано 25.10.2013 року. Спільних дітей з відповідачем не мають. Посилається на те, що відповідач не проживає в будинку з 2013 року, після розірвання шлюбу, однак він не проживаючи в будинку більше 6 місяців продовжує бути зареєстрований в будинку. Зазначає, що факт не проживання відповідача у будинку підтверджується актами ЖЕД по обслуговуванню приватного сектора та догляду за зеленими насадженнями КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва від 09.10.2015 року та від 11.01.2016 року. Мотивує вимоги тим, що реєстрація місця проживання відповідача в будинку перешкоджає належним чином їй користуватися певними правами, виникають труднощі із оформленням субсидії на оплату за житлово-комунальні послуги. Оскільки відповідач добровільно не бажає вирішення спору, на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України, вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та просить визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] Позивачка та відповідач в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від позивачки до суду надано заяву згідно якої вона просить суд розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Причини неявки відповідача суду не відомі. Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надано заяву згідно якої вони просять суд розгляд справи здійснювати за їх відсутності та прийняти рішення у даній справі у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, згідно договору купівлі-продажу від 06.11.1996 року, посвідченого 02.11.2000 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-817, зареєстрованого Комунальним підприємством « Київське міське бюро технічної інвентаризації « 02.11.2000 року за реєстровим № 17321 [PERSON] є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] Згідно довідки №244 від 11.04.2016 року виданої Центром комунального сервісу в будинку зареєстровані позивачка [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] ( а.с.5). Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 25.10.2013 року , шлюб з відповідачем розірвано ( а.с.6). Як вбачається з наданого суду договору про розподіл майна подружжя від 17.07.2013 року -…. сторони визначили наступний порядок розподілу спільної сумісної власності - 1/2 частина житлового будинку за [ADDRESS] 1/2 частина житлового будинку зареєстрованим на ім'я [PERSON], є її особистою приватною власністю. Подальше володіння, розпорядження і користування 1/2 частиною житлового будинку здійснюється [PERSON] самостійно на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження з боку [PERSON]. За домовленістю сторін [PERSON] зобов'язується виїхати з вказаного будинку та зняти себе з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою на протязі трьох діб з дня посвідчення цього договору, що об'єктивно підтверджує вимоги позивача та їх обґрунтованість. Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 53 ЖК України вбачається, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Як вбачається з наданих суду Акту від 09.10.2015 року та Акту 11.01.2016 року ЖЕД по обслуговуванню приватного сектора та догляду за зеленими насадженнями КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва (а.с.7-8) підписаний [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] під час обстеження будинку [ADDRESS] встановлено, що [PERSON], [INFO] в даному будинку не проживає з 2013 року. Будь-яких заяв до Центру комунального сервісу №244 про те, що відповідач буде відсутній за місцем реєстрації та не виписувати його із будинку не подавав. Зі змісту статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того Пленум Верховного суду України в свої постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, зазначив, що судовому розгляду підлягають спори пов'язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Все вищевикладене на думку суду об'єктивно підтверджує пояснення позивачки про факт відсутності відповідача на спірній житловій понад шість місяців без поважних причин, а тому її позовна вимога про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що відповідач, не проживає в спірній житловій площі без поважних причин, не виконав досягнутих домовленостей з позивачкою згідно з договором про розподіл майна подружжя, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою такий спосіб захисту свого порушеного права є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, самі позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позички в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15, 16, ЦК України, ст.ст. 71-72 ЖК України, Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,

Outcome: approved