Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з уточненими позовними вимогами до позовом до [PERSON], [PERSON] , третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про виселення особи без надання іншого житлового приміщення з квартири [ADDRESS] та заборони відповідачам в подальшому відвідувати спірну квартиру. Свої позовні вимоги мотивує тією обставиною, що відповідачі за відсутності її згоди та визначних законом підстав були вселені до квартири, на вимогу про виселення не реагують, а тому лише в судовому порядку позивачка має змогу захистити своє порушене право. Перебування відповідачів у спірній квартирі створює для позивачки незручності у звязку з антисоціальним способом життя дітей відповідачки, а саме [PERSON], котрий перебуває під вартою, а під час досудового розслідування з метою збирання доказів його злочинної діяльності, у квартирі здійснювалися обшуки. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимогу підтримали та просять задовольнити з визначених в позові підстав. Відповідачі та їх представник проти задоволення позову заперечили за безпідставністю, про що навели відповідні мотиви. Представник третьої особи при вирішенні спору поклався на думку суду. Суд дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення не підлягає з наступних підстав. Як передбачено ч.3\~ст.47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що квартира 16 березня 1987 року виконавчими комітетом Тернопільської міської ради матері позивачки [PERSON] було видано ордер №210 від 16.03.1987 року на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS]. Окрім [PERSON], до ордеру на вселення до квартири були включені її донька [PERSON], донька [PERSON] та чоловік [PERSON]. Позивачка народилася уже після отримання її матірю даної квартири, а відтак її (позивачки) місце проживання за цією адресою було зареєстроване 11.06.1987 року. 28.09.1994 року у спірній квартирі було зареєстровано [PERSON], котра, як встановлено в ході судового розгляду, є племінницею позивачки - донька [PERSON], [PERSON], котра померла у віці 20 років в 1997 році, була матірю [PERSON]. [PERSON] померла 10.03.2006 року Станом на 07.02.2104 року у квартирі №61 в будинку по вул.. Тарнавського, 22 в м. Тернополі мають зареєстроване місце проживання позивачка, її син [PERSON], [INFO], [PERSON] та її дитина [PERSON], [INFO]. З 2008 року до квартири вселилися відповідачі, котрі, як встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.03.2015 року у справі №607\\18780\\14-ц, а бабою по батькові та дядьком [PERSON], котрі продовжують в ній проживати без реєстрації. Отже передісторія вселення [PERSON] в квартиру є наступною. Дитина [PERSON] знаходилася на обліку у відділі освіти Збаразької РДА, як дитина залишена без батьківської опіки, згідно рішення №35 Чернихівської сільської ради від 16.11.2001 року. Мати дитини померла 27.07.1997 року , з 12.05.1998 року по 15.06.1999 року [PERSON] перебувала в обласному будинку дитини «Малятко», вибула за заявою в сімю. Батько дитини написав згоду на встановлення опіки над дитиною її дядьком [PERSON]. Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №609 від 10.07.2002 року з метою захисту житлових прав неповнолітньої дитини, було вирішено закріпити за неповнолітньою [PERSON], [INFO], житлову площу за адресою [ADDRESS]; зобовязано керівника ЖЕК забезпечити належне збереження житла та повідомляти орган опіки та піклування про вчинення будь яких дій щодо житла. Надалі рішенням Чернихівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області від 08.02.2003 року, у звязку з неналежним виконанням обовязків, [PERSON] було звільнено від виконання обовязків опікуна [PERSON], [INFO]. Із змісту довідки від 10.01.2004 року, виданої Тернопільським обласним комунальним дитячим будинком для дітей шкільного віку, вбачається, що [PERSON], [INFO], направлено на виховання до даного будинку, а рішенням ВК ТМР від 09.08.2005 року за №85, останній надано соціальний статус дитини позбавленої батьківського піклування. Судом також встановлено, що у 2008 році до спірної квартири, з метою ремонту та догляду за [PERSON], [INFO], вселилася її бабуся [PERSON] котра з того часу фактично опікувалася неповнолітньою. В 2010 році [PERSON] було зараховано на 1 курс Тернопільського комерційного коледжу, й у звязку з ігноруванням останньою занять, поганим навчанням, з її бабусею [PERSON] проводилися профілактичні бесіди й здійснювало обстеження працівниками соціальних служб приміщення спірної квартири. 1 червня 2011 року рішенням ВК ТМР №932 , за заявою [PERSON], її булло призначено піклувальником [PERSON], [INFO]; водночас проти вселення до спірної квартири та призначення [PERSON] піклувальником [PERSON], не заперечувала сама позивачка [PERSON], про що на імя начальника служби у справах неповнолітніх та дітей ТМР склала відповідну заяву від квітня 2011 року. Надалі рішенням ВК ТМР від 23.11.2011 року за №1951, [PERSON] надано повну цивільну дієздатність та припинено піклування над нею, проте відповідачка [PERSON] за згоди [PERSON], як наймача квартири, в порядку ст.. 65 СК України, продовжує проживати у спірній квартирі. Разом з тим житлові права громадян визначаються Житловим Кодексом України. Право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно якого ніхто не може бути виселеним з займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування ним не інакше як з підстав та в порядку, передбаченому законом. (ч.3 ст. 9 ЖК України). Суд констатує, що станом на дату звернення позивачки до суду з даним позовом, спірна квартира перебуває у комунальній власності і не є приватизована. Суд бере до уваги, що відповідачка не має іншого житла у власності та користуванні, вселилися у спірну квартиру на законних підставах, як піклувальник дитини, за якою у квартирі була закріплена житлова площа, й за згоди позивачки, відтак квартира є житлом відповідачки [PERSON] в розумінні ст. 8 Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод (Термін житло в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце до особа є «вдома», незалежно від облаштування приміщення відповідно до національного закону «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25.09.1996 року). При цьому враховуючи презумпцію правомірності рішення ВК ТМР про призначення [PERSON] піклувальником [PERSON], судом критично оцінюються доводи позивачки та її представника про незаконність рішення ВК ТМР №932 від 01.06.2011 року. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). Окремо ЄСПЛ у рішенні «Кривицька та Кривицький проти України» від 02.12.2010 року. остаточне від 02.03.2011 року, наголошує на наступному: 40.«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див, рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). 41.Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyelerv. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).» Cубєкти відносин з піклування перебувають у певних звязках між собою. В основу таких звязків покладються морально етичні і правові засади. Згідно ст.. 247 Сімейного Кодексу України дитина, над якою встановлене пікдування, має право на проживання в сімї піклувальника, й цьому право кореспондується обовязок піклувальника проживати разом з підопічним. Враховуючи, що згідно п.3 ст. 3 СК права члена сімї має одинока особа піклувальник має право вибору поселити дитину в оселю, де він проживає, або поселитися на житлову площу підопічного. Відтак системний аналіз доказів, з огляду на ту обставину, що відповідачка [PERSON] на законних підставах вселилася до спірної квартири та здійснювала догляд за квартирою та ремонт, як піклувальник дитини, за якою у квартирі було закріплено житлову площу, й котра (дитина) по досягненню повноліття, як наймач, надала згоду на подальше проживання відповідачки в квартирі, ту обставину, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, не дозволяє суду зробити висновок, що позбавлення відповідачки права на єдине житло є співрозмірним із переслідуваною позивачкою метою виселити відповідачку з метою уникнення проведення обшуків у квартирі правоохоронними органами у звязку з протиправною діяльністю іншого сина відповідачки [PERSON] та наявною у правоохоронних органах інформацією про можливе перебування останнього у спірній квартирі. Разом з тим судом встановлено, що у 2008 році, до спірної квартири разом з [PERSON] вселився її повнолітній син відповідач [PERSON], щодо якого жодних рішень ВК ТМР про право користування спірним житлом не приймалося й повнолітній співнаймач квартири, позивачка [PERSON]. згоди на вселення не надавала. Станом на дату постановлення судового рішення [PERSON] продовжує користуватися квартирою, оскільки зберігає там свої речі та предмети особистого користування. Жодних належних та допустимих доказів наявності законних підстав до вселення [PERSON] до спірної квартири сторона відповідача не надала, навпаки позивачка, як співнаймач квартири в 2008 році жодного дозволу на вселення [PERSON]а. не надавала, а суду пояснила, що її дозволу особливо ніхто й не запитував в силу її юного віку. За таких обставив суд вважає що підставність вимог [PERSON] про захист її права наймача спірної квартири, шляхом виселення з квартири [ADDRESS] [PERSON]. Що ж до вимоги позивачки про заборону відповідачу в подальшому відвідувати спірну квартиру, то суд зауважує, що не бачить підстав у зазначений спосіб здійснювати судовий захист прав позивачки на майбутнє, оскільки останньою не надано доказів наміру [PERSON] після виселення з квартири, знову в подальшому відвідувати спірну квартиру знову.

Outcome: partial