Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем [PERSON] нею було придбано шляхом купівлі в аукціонних торгах наступне майно: - житловий будинок загальною площею 71,1 кв.м в [ADDRESS] (РНОНМ- 1213067751208); - земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га з кадастровим номером 5120885600:02:002:0176, що розташована за адресою [ADDRESS] (РНОНМ - 1183963651208). Як зазначає позивачка, цей будинок та земельна ділянка були куплені нею за її особисті кошти, які вона довго збирала і накопичувала після смерті свого першого чоловіка, щоб реалізувати свою давню мрію - будинок біля моря. Позивачка зазначає, що вона особисто та одноосібно без участі свого чоловіка [PERSON] брала участь в електронному аукціоні, що підтверджується Протоколом електронних торгів №UА-ЕА-2018-04-04-000254-а від 24.04.2018 року та придбала даний будинок 21 травня 2018 року, що підтверджується - Договором купівлі продажу нерухомого майна, що продане на аукціоні від 21 травня 2018 року, а також - Договором-купівлі-продажу земельної ділянки на аукціоні від 21 травня 2018 року. Позивачка зазначає, що накопичувала особисті власні кошти на своєму банківському рахунку в період з вересня 2012 року по березень 2015 року, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем, окрім цього для покупки зазначено вище майна, позивачка використала кошти, які отримала у спадщину після смерті першого чоловіка. Враховуючи вищезазначене, позивачка просить суд: -визнати житловий будинок загальною площею 71,1 кв.м в [ADDRESS] (РНОНМ - 1213067751208) особистою приватною власністю позивачка [PERSON] ; -визнати земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5120885600:02:002:0176, що розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0,1528 га (РНОНМ - 1183963651208) особистою приватною власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте адвокат Дробінова І.В., яка діє в її інтересах надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси дану справу було направлено для розгляду за підсудністю до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2020 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.09.2020 року було закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2015 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2922. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2019 року по справі №522/12706/19 шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 06.12.2019 року. Відповідно до Протоколу електронних торгів №UА-ЕА-2018-04-04-000254-а від 24.04.2018 року, договору купівлі-продажу нерухомого майна, що продано на аукціоні від 21.05.2018 року серії ННВ 062729, договору купівлі-продажу нерухомого майна, що продано на аукціоні від 21.05.2018 року серії ННВ 062734, позивачкою [PERSON] було придбано нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 71,1 кв.м в [ADDRESS] (РНОНМ - 1213067751208) та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5120885600:02:002:0176, що розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0,1528 га (РНОНМ - 1183963651208). Сума сплачених позивачкою [PERSON] коштів за зазначене вище нерухоме майно складає 423873,58 грн. Факт того, що позивачка [PERSON] є власницею зазначеного вище нерухомого майна, підтверджується також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №124702366 від 21.05.2018 року та №124702771 від 21.05.2018 року. На підтвердження того, що позивачкою було здійснено покупку зазначеного вище нерухомого майна за особисті кошти, нею було надано до суду Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її померлого чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] , згідно якого вона отримала у спадщину грошові вклади у сумі: 50 089,04 грн., 36 189, 66 грн., 26 071, 95 грн. які знаходились на рахунках у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк». Також позивачкою було надано до суду квитанції про надходження коштів на її рахунок у період з вересня 2012 року по березень 2015 року, згідно з якими перекази надходили на рахунок позивачки [PERSON] від третіх осіб. Згідно з наданими до суду копіями квитанцій про зняття коштів з особистого рахунку позивачки у ПАТ КБ «Приватбанк», 18.05.2018 року позивачкою [PERSON] було знято кошти зі свого рахунку у розмірі 6500,00 євро та 17.05.2018 року у розмірі 3960,00 євро. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 368 ч. 3 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі №6-612цс15, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Суд зазначає, що відповідно до діючого законодавства, не має значення, якими були юридичні підстави набуття майна - купівля, обмін, придбання в кредит або шляхом придбання на електронних торгах. Також не має різниці, на кого з подружжя було придбано майно, важливим є те, що це сталось під час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно було придбано не в шлюбі або за її особисті кошти. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вищевказаних підстав для самостійного збирання доказів судом не встановлено, тому розгляд справи проводився за наданими позивачкою доказами. Враховуючи надані позивачкою докази та доводи, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачки, адже позивачкою [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів того, що саме за її особисті кошти було придбано спірне нерухоме майно, адже з відповідачем вона перебувала у шлюбі з жовтня 2015 року, спірне майно було придбане нею 21.05.2018 року, а шлюб розірваний лише 05.11.2019 року. Відповідно до положень абз.3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з Інформаційних довідок №124702366 від 21.05.2018 року та №124702771 від 21.05.2018 року, право власності на спірні об`єкти нерухомого майна було зареєстровано за позивачкою [PERSON] 21.05.2018 року - тобто у період шлюбу. Крім того, позивачкою [PERSON] не доведено того, що відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано стронами у період шлюбу, право власності на ці об`єкти нерухомого майна було зареєстровано за позивачкою [PERSON] 21.05.2018 року, тобто виникло у одного із подружжя у період шлюбу, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано за кошти, які належали особисто [PERSON] до суду не надано, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, з урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка [PERSON] як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачкою [PERSON] .

Outcome: dismissed