Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом в якому, з урахуванням уточненних вимог, прийнятих судом , просила суд визнати дії відповідача по звільненню її за ст. 40 п.1 КЗпП України незаконними і поновити її в займаній посаді, зобов*язати звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, за результатами порушення ПАТ «Володарський молочний завод» законодавства про труд і трудової угоди, зобов*язати відповідача внести в її трудову книжку виправлення з зобов*язанням внести запис про її звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України законодавства про труд і трудового договору, стягнути вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП в розмірі не меншому 3-х місячного середнього заробітку, стягнути середній заробіток за період з 1.03.2014 по день фактичного розрахунку за затримку розрахунку при звільненні, моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, т.щ. діями відповідачів їй завдана моральна шкода яка полягала в тому що із-за порушень відповідачами законодавства про працю було порушено її звичайний життєвий уклад, вона вимушена була звертатись за матеріальною допомогою до родичів, тому що не отримувала належну заробітну плату своєчасно, не мала можливості працевлаштуватись на іншу роботу, тому що відповідач її не звільняв, це відображалось на сімейному бюджеті , порушило всі її плани. Також просить покласти на відповідачів понесені судові витрати. Позивачка в судовому засіданні підтримала свої вимоги та пояснила, що в грудні 2013 року всім працівникам було доведено наказ №110 про те що з березня 2014 року у зв'язку з виробничими проблемами на підприємстві буде встановлений скорочений робочий день. В лютому 2014 року вона, як і інші працівники, були ознайомлені з розпорядженням про встановлення з 01.03.2014 року на підприємстві скороченого робочого дня в одну годину. Порядок оплати праці в таких умовах та її розмір працівникам роботодавцем не доводився. Починаючи з 01.03.2014 року вони стали працювати щодня з 8-00 до 9-00 год. Зарплата їм була виплачена відповідно за фактично відпрацьований час і становила в березні 2014 року 56 грн., таким же чином зарплата нараховувалась в подальших 6 місяцях. Вона разом з іншими працівниками 07.03.2014 року звернулась до роботодавця про звільнення їх за ст..40 КЗпП, але ж їм було відмовлено і було запропоновано звільнитись за іншими підставами за власним бажанням. 11.04.2014, 29.04.2014, 17.06.2014, вона, разом з іншими працівниками, звернулась з заявою про звільнення за ст..38ч3 КЗпП т.щ. роботодавець суттєво порушив законодавство про працю та умови укладеного трудового договору, не встановивши простій з вини підприємства і не проводячи оплату згідно вимог КЗпП не нижче 2/3 тарифної ставки. Роботодавцем, в особі в.о. голови правління [PERSON] було відмовлено в задоволенні їх заяв, т.щ. відповідач не визнав порушення з його боку законодавства про працю. Але ж на колективну вимогу працівників підприємства на заводі було проведено перевірку додержання трудового законодавства Територіальною інспекцією з питань охорони праці в Донецькій області, яка за результатами перевірки встановила порушення роботодавцем трудового законодавства і прав працівників. В останній раз вона звернулась до роботодавця з заявою про звільнення за ст..38ч3 КЗпП 24.06.2014 року, але ж відповіді від відповідача не отримала, а тому звернулась до суду з вимогою до відповідача зобов»язати його звільнити мене за ст.. 38ч3 КЗпП. Відповідач фактично визнав порушення з його боку законодавства про працю, тому що наказом №18 від 14.07.2014 року ним скасовані попередні накази та розпорядження про встановлення скороченого робочого дня на підприємстві в 1 годину, та з 01.03.2014 року введено режим простою і зроблено перерахунок заробітної плати за цей час на 2/3 тарифної ставки, але ж виникла заборгованість по заробітній платі не виплачена по день розгляду справи в суді. Лише 15.09.2014 року відповідач звільнив її з роботи з формулюванням причини звільнення за ст. 40 ч1 п1 КЗпП у зв»язку із скороченням штату. З таким формулюванням звільнення вона не згодна і просить суд визнати дії відповідача незаконними про звільнення і поновити її в займаній посаді, змінивши формулювання звільнення на ст. 38ч3 КЗпП, а також внести відповідні зміни до трудової книжки, змінивши також формулювання звільнення, та стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні згідно ст..44 КЗпП, середній заробіток за час невиплати заробітної плати по час фактичної виплати. Вважає що їй завдана моральна шкода яка полягає в тому що порушений її звичайний життєвий уклад, отримувана нею заробітна плата в розмірі фактично відпрацьованих годин не з її вини принижувана її честь і гідність, та ставить її родину в скрутне матеріальне становище, вона вимушена була просити гроші в борг на свої звичайні матеріальні потреби. Скрутне матеріальне становище породжувало сварки в родині. Оцінює завдану моральну шкоду в 20000 гривень. Відповідач в судове засідання не з»явився, але ж залишив суду заперечення на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що всі заяви позивача про звільнення за ст.38 ч3 КЗпП не задоволені тому що є безпідставними. Окрім того, подаючи заяви про звільнення, позивач весь час виходив на роботу, що не давало можливості відповідно до ст. 38 звільнити його з займаної посади. Наявність завданої моральної шкоди не доведена в розумінні положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Не зазначено в позові які трудові права позивача були порушені. 14.07.2014 року роботодавцем приведена діяльність у відповідність з вимогами Територіальної державної інспекції по питанням праці в Донецькій області, яким скасовано накази про скорочений робочий день та введений з 1.03.2014 року режим простою, зроблений перерахунок заробітної плати. Позивача було своєчасно повідомлено про намір роботодавця звільнити за ст.40 ч 1 КЗпП і 15.09.2014 року після спливу строку, позивача було звільнено на підставі ст.40 п.1 КЗпП України. А тому відпали підстави для задоволення вимог позивача. Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, згідно записів в трудовій книжці, що з 22.07.2013 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір за яким позивачку було прийнято на посаду лаборантом мікробіологом. Наказом № 27 від 15.09.2014 року позивачку було звільнено з посади лаборанта мікробіолога ПАТ «Володарський молочний завод» у зв»язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги 1 315 грн 28 копійок. Наказом в.о. голови правління ПАТ « Володарського молочного заводу» № 110 від 30.12.2013 року та розпорядженням № 20 від 28.02.2014 року на підприємстві було встановлено скорочений робочий день з 01.03.2014 року з графіком роботи з 8-00 до 9-00 години. Згідно відповідей Володарської райдержадміністрації на колективну заяву працівників підприємства, письмового звернення працівників, в тому числі і позивача, до прокурора Володарського району про порушення трудових прав працівників роботодавцем, до відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці в Донецькій області вбачається, що позивач і інші працівники неодноразово звертались до контролюючих організацій про порушення їх трудових прав відповідачем. Згідно листа - відповіді Територіальної інспекції з питань праці в Донецькій області працівникам підприємства вбачається що за колективною заявою працівників до Міністрества соціальної політики України за дорученням Держпраці України 09.04.2014 року проводилась перевірка ПАТ « Володарський молочний завод щодо додержання трудових прав працівників і було установлено низку порушень трудового законодавства , в тому числі було встановлено, що наказ №110 від 30.12.13 року та розпорядження №20 від 28.02.2014 року про втановлення на підприємстві неповного робочого дня в 1 годину не відповідають ст.247 КЗпП України, порушують п.3.2.Регіональної угоди між Донецької обладміністрацією, профспілковими об»єднаннями Донецької області та Донецької обласною організацією роботодавців на 2011-2012 роки , дію якої подовжено на 2013 рік яким передбачено недопущення зниження тривалості робочого тижня, окрім виняткових випадків, з дотриманням вимог ст.32 КЗпП, з встановленням тривалості робочого тижня не менше 32 годин і на термін не більше 3 місяців протягом року з оплатою за невідпрацьований час відповідно до законодавства та колективного договору. При перевірці табелів обліку робочого часу за березень, квітень 2014 року встановлено, що у березні 20 працівників працювали по 1 годині на день, що свідчить про фактичний простій. Але в порушення ст.. 34, 113 КЗпП роботодавцем не встановлено простій і не проведено оплату праці працівників не менше 2/3 тарифної ставки, було встановлено що оплата праці проведена лише за фактично відпрацьований час. Виходячи із розрахункових відомостей ПАТ «Володарський молочний завод» [PERSON] за березень 2014 року нараховано заробітну плату 31.43 грн, за квітень 2014 року - 49.66 грн, за травень 2014 - 49.11 грн. Згідно копій заяв 11.04.14р., 29.04.14р., 17.06.2014 р., 24.06.2014 року позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі ст.. 38.ч3 КЗпП України. На заяви від 11.04.14 та 29.04.14 є відповідь роботодавця про відмову в звільненні за ст.. 38ч3 КЗпП, тому що роботодавець не вбачає з свого боку порушення трудового законодавства. Згідно наказу №18 ПТ Володарський молочний завод» від 14.07.2014 року роботодавцем скасовано накази №110 від 30.12.2013 року, ропорядження №20 від 28.02.2014 року, введено на підприємстві режим простою, прийнято рішення про перерахунок заробітної плати відповідно до ст..113 КЗпП України і проведення її виплати. Згідно наказу №20 від 14.07.2014 року про попередження працівників про звільнення у зв»язку із скороченням штату встановлено, що наказом №19 від 14.07.2014 року штат працівників скорочено, і доручено головному бухгалтеру в триденний строк повідомити працівників про звільнення через 2 місяця. Встановлено, що за зверненням працівників працівник може бути звільнений раніше як на підставі ст. 40 ч 1 КЗпП так і ст.38 КЗпП В останній заяві про звільнення, яка подана в канцелярію відповідача за вхідним №44 від 24.06. 2014 року позивач просить звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 ч3 КЗпП з 25.06.14 року у зв»язку з тим, що роботодавцем неодноразово порушувались його трудові права, а саме було незаконно скорочений робочий день до однієї години, оплата праці проводиться за фактично відпрацьований час, при тому що фактично мав місце простій з вини роботодавця, який не визнавався підприємством, а також мала місце заборгованість по заробітній платі з березня 2014 року, яка не виплачувалась. Але ж наказом №22 від 15.09.2014 року позивача було звільнено з посади лаборанта мікробіолога ПАТ «Володарський молочний завод» у зв»язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України . Відповідно до ст.38 ч 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Порушення трудових прав позивача, на які вона посилалась в своїй заяві про звільнення від 24.06.2014 року встановлено перевіркою Териториальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області , а тому у позивача були підстави вимагати звільнення за ч 3 ст.38 КЗпП. Звільнення працівника, при наявності його заяви на інших підставах - за ст. 40ч1 КЗпП є незаконним. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у звязку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формування його причин з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позивачка виявила бажання поновлення на роботі, просить про зобов»язання відповідача звільнити її на підставі ст. 38 ч 3 КЗпП України ( за власним бажанням у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю), а тому, суд ввважає, що необхідно визнати дії відповідача про звільнення [PERSON] з роботи з 15.09.2014 року у зв»язку із скороченням штату працівників згідно ч1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її в займаній посаді. Суд вважає, що ці вимоги позивачки підлягають задоволенню . З цих же підстав суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивачки про зобов*язання відповідача звільнити [PERSON] на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України та визнати недійсним запис в трудовій книжці позивача про звільнення з роботи згідно ст.40 ч1 КЗпП України та зобов»язати відповідача внести зміни в запис про звільнення, вказавши причину звільнення « за власним бажанням згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України, зазначивши дату звільнення « 15.09.2014 року» . Також суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні з 15.09.2014 року по день фактичного розрахунку, т.щ згідно ст..117ч1 КЗпП та Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» ( п.20) суд на підставі ст..117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таким чином, враховуючи що до дня розгляду справи кошти не були сплачені, та відповідач не надав доказів на відсутність його вини в цьому, то з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період з 15.09.2014 року по день фактичного розрахунку. Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги згідно вимог ст.44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором але не менш тримісячного середнього заробітку. Враховуючи, що відповідач на ухвалу суду про витребування в якості доказів відомостей про середню та середньоденну заробітну плату надав довідку про неможливість надати таку інформацію внаслідок того, що відомості знаходяться в м.Донецьку, де проводяться бойові дії, то суд позбавлений можливості визначити розмір цієї допомоги в гривнях, а тому вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі трьохмісячого середнього заробітку. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні з 15.09.2014 р. по день фактичного розрахунку, т.щ. згідно ст. 117 ч.1 КЗпП України та Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (п.20) суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вина. Таким чином, враховуючи що до дня розгляду справи кошти не були сплачені, та відповідач не надавав доказів на відсутність його вини в цьому, то з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період з 15.09.2014 року по день фактичного розрахунку. Окрім того, на думку суду підлягають частковому задоволенню вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди, тому що внаслідок порушень з боку відповідача норм трудового законодавства щодо встановлення умов та оплати праці позивача, вона, отримуючи заробітну плату в розмірі за березень 2014 року - 31.43 грн, за квітень 2014 року - 49.66 грн, за травень 2014 - 49.11 грн., при прожитковому мінімумі 1218 грн, , була поставлена в скрутне матеріальне становище, що викликало у неї моральні страждання і переживання з приводу того, що вона, маючи постійне місце роботи, не могла забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, і вона вимушена була прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що 5000 гривень буде достатньою сумою для компенсації понесених позивачкою моральних страждань. Суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про накладення цивільно-правової відповідальності на в.о. голови правління ПАТ «Володарський молочний завод» [PERSON], тому що він діяв як уповноважена власником підприємства фізична особа, представляючи інтереси роботодавця ёа тому відповідно до вимог ст. 237 КЗпП України може відповідати лише за шкоду заподіяну підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника у зв*язку з оплатою підприємством працівнику часу вимушеного прогулу. На думку суду, також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час простою, тому що згідно ст. 113 КЗпП України простій в розмірі середньої заробітної плати оплачується коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя та здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243.60 гривень. Позивач згідно до Закону України «Про судовий збір України» звільняється від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Outcome: partial