Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 26.12.2000 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO] На підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпро\-петровської області від 17.01.2017 року шлюб розірвано. За час шлюбу, 28.04.2005 року позивачка разом з відповідачем на спільні сумісні кошти подружжя придбали житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок оформлений на ім'я відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, пос\-відченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Ситник О.В. 28.04.2005 року за реєстром № 962 та зареєстрованого Синельниківським бюро технічної інвентаризації 23.05.2005 року в реєстровій книзі №Д-6 стор.47 за реєстром № 4273/31. Зазначає, що ринкова вартість всього житлового будинку згідно звіту складає 200 165 гривень. В зв'язку з тим, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна, вимушена звернутися до суду. Просила суд визнати за нею право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, розташованого за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала в повному обсязі. Вказала, що будинок був придбаний на кошти в складчину, тобто власні кошти подружжя в розмірі 6000 грн., кошти, які дали батьки позивачки - 3000 грн. та кошти від батьків відповідача 1500 грн. Представник позивача [PERSON] також підтримав позов. Зазначив, що спірний будинок придбаний під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі за рахунок коштів спільного сімейного бюджету. Договір дарування грошових коштів між відповідачем та його матір'ю є фіктивним. Позивачка та її представник просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову та надав суду пояснення, будучи допитаний судом в якості свідка, пояснив, що його мати та батько дали йому 18 000 гривень, спочатку його батько не хотів давати гроші, тому склали розписку, а потім мати відповідача сказала, що гроші вони подарували йому, що не потрібно віддавати. Також зазначив, що три тисячі гривень дала теща, мати позивачки - [PERSON] При цьому змінював свої пояснення відповідно до поставлених питань та вказав також, що шість тисяч гривень це були власні заощадження їх подружжя. Після купівлі будинку він купив автомобіль у розстрочку, частково грошові кошти були витрачені на сплату автомобіля, який відповідач здавав в оренду, і сам працював на ньому, займався вантажоперевезенням, з цих коштів працював та заробляв на благоустрій будинку. Щодо письмового договору, пояснив, що договір дарування він переписав для суду, шукав старий договір, та не знайшов, тому адреса проживання матері вказана після перейменування вулиці - [ADDRESS], а не стара назва вулиці - [ADDRESS], яка була на час укладення договору в 2005 році. Також давав пояснення, що договір взагалі не складали. Окрім того зазначив, що розписку писав в день коли давали кошти - 23.02.2005 року, розписка зберігалась у нього в книжці. Дружині [PERSON] не казав, що взяв гроші у батьків, так як не вважав за потрібне, вона думала, що це спільні гроші. До суду також подано письмові заперечення відповідача, в яких зазначено, що 25.04.2005 року, відповідач прийняв в дар від своєї матері [PERSON] грошові кошти у сумі 11000 грн. При чому однією з основних умов, що вказано в договорі, значиться використання прийнятих в дар грошових кошті включно для купівлі жилого будинку, що знаходиться у [ADDRESS] з відповідними надвірними побудовами та спорудами. Вже 28.04.2005 року за ці кошти відповідач придбав вказаний жилий будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу. Тому вважає, що оскільки грошові кошти у сумі 11000грн. він отримав на підставі договору дарування, то вони вважаються його особистою приватною власністю на підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України, а оскільки за ці кошти він придбав жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] з відповідними надвірними побудовами спорудами, то відповідно він вважається його особистою приватною власністю на підставі п.3 ч.1 ст.57 СК України. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача підтримав письмові заперечення надані суду та просив суд відмовити в задоволенні позову в зв'язку його безпідставністю та необґрунтованістю. Дослідивши в судовому засідання письмові докази, заслухавши пояснення позивача, її представника, пояснення відповідача [PERSON], допитаного в якості свідка, його представників, свідків [PERSON], [PERSON], суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив, що 26.12.2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області 26.12.2000 року, актовий запис №210 (а.с. 4). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпро\-петровської області від 17.01.2017 року шлюб розірвано (а.с. 5). За час шлюбу, 28.04.2005 року подружжя придбало житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку, пос\-відченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Ситник О.В. 28.04.2005 року за реєстром № 962 та зареєстрованого Синельниківським бюро технічної інвентаризації 23.05.2005 року в реєстровій книзі №Д-6 стор.47 за реєстром № 4273/31, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та сторонами не заперечувалось. Зазначений житловий будинок оформлений на ім'я відповідача [PERSON] Відповідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної влас\-ності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навча\-ння, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) само\-стійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної суміс\-ної власності подружжя. Також відповідач надав суду письмовий доказ, договір дарування грошових коштів від 25.04.2005 року, відповідно до якого, [PERSON], проживаюча за адресою: [ADDRESS] - дарувальник, та з другої сторони - [PERSON], проживаючий в [ADDRESS], - обдаровуваний, уклали договір згідно якого дарувальник подарувала та передала обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв в дар від дарувальника грошові кошти в сумі 11 000 гривень. Показаннями відповідача, допитаного в якості свідка - [PERSON] та свідка [PERSON] з'ясовано, що договір було складено перед судом та для подання в суд як доказу. В судовому засіданні 01.12.2017 року відповідач [PERSON] надав суду розписку від 23.02.2005 року в якій зазначено, що він отримав від своєї матері [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 18 000 гривень для купівлі будинку, які зобов'язується повернути протягом наступних двох років. А також на розписці є відмітка про те, що суму 11000 грн. [PERSON] дарує [PERSON], повертати 11000 грн. не потрібно та підпис [PERSON] Суд критично оцінює наданий доказ в контексті наданих суду 16.08.2017 року заперечень та додатку до них - договору дарування грошових коштів від 25.04.2005 року. Суд встановив, що наявні розбіжності в даті передачі грошових коштів відповідачу: укладення договору дарування грошових коштів відбулося 25.04.2005 року, а розписка була складена 23.02.2005 року. Відповідач не спростував ці розбіжності в ході розгляду справи. Допитаний свідок в судовому засіданні [PERSON], мати відповідача, пояснила суду, що дійсно уклала договір з сином, писали його уже після того, як позивачка подала до суду, як потрібно було надати документи суду. Старий договір не знає де знаходиться. А договір написали для суду по новому. Договір не складали до цього, в 2005 році договір не писали, розписку писали. Де розписка вона не знає, розписка зберігалась у них вдома, де вона зараз зберігається, їй не відомо. Своєму сину, [PERSON], вона разом з батьком давали 18 000 гривень для купівлі будинку. Батько сказав, щоб [PERSON] повернув 7000 грн. Їй також відомо, що у її сина та дружини були власні заощадження п'ять чи вісім тисяч гривень. Давали кошти в присутності батька позивачки, 15000 грн. Згодом свідок пояснила, що 14000 грн. дали одразу, а потім ще 3000 грн. Син просив дати кошти в сумі 11 000 грн. За кошти, що залишились після купівлі будинку, син купував автомобіль. Їй також відомо, що батьки позивачки дали 3 000 грн. для купівлі будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що в квітні 2005 року дочка з зятем приїхали до них і просили дати три тисячі гривень. В той час вони продали худобу і дали дітям гроші в сумі три тисячі гривень. Їй також відомо, що будинок купували за 11 000 грн. У батьків відповідача [PERSON] брали 1500 гривен. А 6500 гривень були у дочки та зятя, вони складали гроші, так як займалися бізнесом, разом жили 10 років до купівлі свого будинку, вели спільне господарство, були однією сім'єю. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, способи захисту своїх порушених прав сторони також обирають самостійно. В розумінні ст. 60 СК України майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. За даних обставин, в суді презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя. Відповідач [PERSON] не навів суду доводи про належність житлового будинку йому на праві особистої приватної власності. Таким чином, зважаючи на досліджені судом докази, та беручи до уваги показання свідків, пояснення сторін по справі, суд встановив, що житловий будинок є спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними за відсутності інших доказів. Щодо вартості майна, яке є об'єктом поділу, то позивач надав суду письмовий доказ - Висновок про оцінку житлового будинку (А-1), загальною площею 55.3 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (Б-1, Е-1, Л-1, №1-2), розташований за адресою: [ADDRESS], наданого ТОВ «С-Тиматика», дійсна вартість всього житлового будинку на час розгляду справи складає 200 165 (двісті тисяч сто шістдесят п'ять) гривень, при цьому позивач не ставить питання виплати грошової компенсації вартості 1 / 2 частки житлового будинку. Суд бере до уваги пояснення позивача, пояснення свідків що кошти, за які придбано будинок в період шлюбу були заощадженнями родини, а також кошти, та відповідно майно, набуте подружжям за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому суд також надає оцінку та враховує так обставини: час придбання майна, в період шлюбу, кошти, за які майно було придбано (джерело придбання), що складаються з власних коштів подружжя та коштів, наданих їх батьками, мету придбання майна, як встановлено в судовому засіданні, домоволодіння придбано в інтересах сім'ї та благоустрою їх родини, що підтверджує правовий статус сумісної власності подружжя. Відповідач не довів, що майно придбане за його власні кошти, тобто лише одного з подружжя, а досліджені судом докази цього не підтверджують. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Як зазначено у ст.70 СК України, у разі поділу майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дру\-жити та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності насувається на підста\-вах,що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважа\-ється набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або неза\-конність набуття права власності не встановлена судом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved