Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] у липні 2019 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат та аліментів за минулий час, яким просить стягнути з відповідача на її користь 22171,00 грн. заборгованості з аліментів на дитину за період з 05.11.2018 року по 27.02.2019 року, додаткові витрати на дитину на лікування та здоров`я в розмірі 18685,00 грн. та 12791.00 грн. додаткових витрат на товари необхідні для дитячого розвитку та здоров`я та гігієни. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на утриманні позивача. Відповідач матеріально не утримує дитину, тому позивач зверталась. Зазначила, що відповідач проживає та працює в Іспанії та не несе основних та додаткових витрат на утримання дитини. Крім того, зазначила, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання дитини у відповідності до ст. 185 СК України. Оскільки, відповідач ухиляється від сплати аліментів в зазначений період, тому позивач вимушена звернутися до суду. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість. Крім того, відповідачем 25.09.2019 року було направлено до суду відзив, яким він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він бере участь в житті дитини та не ухиляється від допомоги доньці і добровільно сплачує кошти на утримання дитини та купує необхідні речі, про що надав копії чеків. Щодо стягнення з нього додаткових витрат , необхідних для придбання товарів для дитячого розвитку, здоров`я та гігієни, просив відмовити посилаючись на те, що позивачем не доведено обставин для задоволення позову в цій частині, оскільки наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила позов. Ознайомившись із матеріалами справи і дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 27). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України). У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). В обґрунтування вимог про стягнення додаткових витрат на дитину позивач послалась на те, що нею було здійснено додаткові витрати на дитину, а саме витрати на придбання одягу для дитини, ліків та придбання велосипеду. На підтвердження стягнення додаткових витрат на утримання дитини позивачем надані фіскальні та товарні чеки на загальну суму 31476,00 грн. Доказів наявності медичних показань необхідності здійснення догляду за дитиною, обумовлених станом її здоров`я або витрат спрямованих на розвиток наявних здібностей дитини, до суду не надано і судом таких не встановлено. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання дитини, проте, враховуючи надані позивачкою докази, в частині визначення розміру і стягнення додаткових витрат, які повинен відшкодовувати відповідач, суд вважає, що понесені витрати на придбання одягу, велосипеду не є додатковими витратами у розумінні статті 185 СК України та повинні покриватися за рахунок аліментів, які стягуються з відповідача. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Отже, відповідно до наведених вище висновків суду, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed