Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON] про вселення. В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що у 1985 році [PERSON] на сім'ю, яка на той час складалася з нього, його жінки - [PERSON] та двох дітей: [PERSON], [PERSON], була виділена 2-х кімнатна квартира [ADDRESS]. [PERSON] була основним наймачем квартири. У зв'язку з тим, що родина [PERSON] перебувала в Російській Федерації, вони дозволили [PERSON] проживати у вказаній квартирі. На підставі охоронного свідоцтва (бронь) за родиною [PERSON] зберігалося житло на час дії трудового договору. З 2008 року вона зареєстрована за вищевказаною адресою та несе усі витрати по сплаті комунальних платежів. Рішенням Приморської районної адміністрації № 30 від 25.02.2015 року наданий дозвіл ККП Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Приморська» на переоформлення договору найму спірного жилого приміщення та вона є основним наймачем квартири [ADDRESS], яка не приватизована. Відповідачка не пускає її разом с сином у квартиру, не надає ключі, створює перешкоди для проживання. У зв'язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду і просить усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення її та сина [PERSON], [INFO] року у зазначену квартиру, зобов'язати відповідачку передати їй ключі від входу до спірної квартири. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON]. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просили задовольнити. Позивачка [PERSON] зазначила, що [PERSON] є її тіткою, яка уїхала на постійне місце мешкання до іншої країни та у 2008 році зареєструвала її у спірній квартирі, на яку у [PERSON] бронь. Однак попасти у вказану квартиру вона не може, через конфлікт з відповідачкою, яка її разом з сином не впускає до квартири, ключ не надає. У 2014 році [PERSON] померла та у 2015 році вона переоформила договір найму вказаного приміщення на своє ім'я. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях, у задоволенні позову просили відмовити. [PERSON] зазначила, що вона мешкає в спірній квартирі, яка складається з 2 кімнат. Бронь на вказану квартиру, яка є бараком з туалетом у дворі, була дійсна до 2000 року. З січня 1987 року вона стоїть у черзі на отримання житла. В липні 1988 року [PERSON] з родиною виїхала до Сахаліну, РФ, та запропонувала зайняти її кімнату, про що вони уклали договір найму. У 1998 році [PERSON] приїжджала до м. Маріуполя та зняла себе і сина з реєстрації у вказаній квартирі, дозволивши їй користуватися вказаної кімнатою, доглядати за нею. До серпня 2016 року позивачку вона ніколи не бачила, яка зареєструвалася у квартирі, однак ніколи не намагалася вселитися у квартиру, за користування якої вона сплачує самостійно. Допитаний судом свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивачки, з відповідачкою знайома з 1985 року. Вона є довіреною особою [PERSON], доглядала за нею. З відповідачкою вона уклала договір найму спірної квартири, оплачувати яку повинна була [PERSON], чого не виконувала. [PERSON] висилала їй довіреності, бронь на вказану квартиру була до 2015 року. З 1991 року [PERSON] платила за квартиру, з 2008 року - позивачка. У вказаній квартирі окрім позивачки зареєстрований її онук, [PERSON]. Відповідачка не впускає у спірну квартиру позивачку. Вони бажали зробити у квартирі ремонт, але їх вигнали. ЇЇ донька [PERSON] регулярно платила за квартиру та намагалася у неї вселитися. Вона зверталися до дільничного, викликали поліцію, намагалася позивачка вселитися у квартиру, однак відповідачка змінила замок. Квартира не благоустроєна, в ній не має води, туалет на вулиці. Представник третьої особи до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], разом з сином [PERSON] з 14.02.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6, 13). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 30.11.2001р. відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] (а.с. 4). З особового рахунку № [NUMBER] від 06 квітня 2015 року вбачається, що наймачем двох житлових кімнат, площею 36,2 кв.м. в квартирі [ADDRESS] є [PERSON], яка зареєстрована з 14.02.2008р., разом із сином [PERSON], 2001р.н., та раніше були зареєстровані та зняті з обліку [PERSON] і [PERSON] - зняти з реєстрації у зв'язку зі смертю, і [PERSON], [PERSON] (а.с. 58). З відповіді Маріупольської міської ради від 17 вересня 2010 року вбачається, що друга частина квартири у 1985 році була надана сім*ї [PERSON], які відповідно до вимог ст. 73 ЖК України, оформили охоронне свідоцтво до 2012 року,у зв'язку із виїздом на острів Сахалін для роботи за трудовим договором. На період дії охоронного свідоцтва [PERSON] поселили у свою частину квартири [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 54). Згідно з рішенням № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року дозволено ККП «Керуюча компанія «Приморська» переоформити договір найму житлового приміщення на квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, загальною площею 36,85 м.2 на племінницю - [PERSON],складом сім*ї чотири особи, у зв'язку зі смертю наймача [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до ордеру на зайняття жилого приміщення № [NUMBER] , виданого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 130/1 від 07 квітня 1993 року, [PERSON] на сім*ю з трьох осіб: [PERSON] син, [PERSON] донька,- надано одну кімнату розміром 16,7 кв.м., в загальній квартирі [ADDRESS] (а.с. 50). З особового рахунку № [NUMBER] від 17 серпня 2016 року вбачається, що наймачем однієї житлової кімнати, площею 16,7 кв.м., ордер № [NUMBER] від 31 травня 1993 року, в квартирі [ADDRESS] є [PERSON], яка зареєстрована з 29 червня 1993 року та із нею зареєстровані донька [PERSON], онука [PERSON] (а.с. 14). Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.2018р., яке набрало законної сили відповідно до постанови Апеляційного суду Донецької області від 03.07.2018р., у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання незаконним та скасування рішення № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року про переоформлення найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] - відмовлено. Встановлено, що [PERSON] не має жодного стосунку до наймача, якому надано право користування двома кімнатами, загальною площею 36,85 кв.м., у вказаній квартирі. Згода на зміну договору найму, замість попереднього наймача була надана членами сім*ї [PERSON], її дітьми, яка викладена у рішенні № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року, що має юридичну силу. Спірна квартира є комунальною, [PERSON] не відмовлялась від спірних кімнат, не проживає у них у зв'язку із запереченням проти цього [PERSON] (а.с. 128-135). Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в житлове приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер. Статтею 61 ЖК Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України у ст.47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Аналізуючи вищевикладене, з урахування того, що при вселенні [PERSON] з неповнолітнім сином до спірної квартири було дотримано встановлений порядок вселення, позивачка проявляє інтерес до вказаного житла, намагається вселитись у дане житлове приміщення, і вона не проживає у квартирі з причин чинення перешкод їй з боку [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про вселення до квартири [ADDRESS], та зобов'язання [PERSON] передати ключі від входу до квартири, є правомірними і підлягають задоволенню, оскільки позивачка на законних підставах набула право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 551,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved