Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 25 червня 2016 року померла мати позивачки [PERSON], (її батько помер раніше 12.12.1013 року), останнє місце проживання матері було с Ьоржавське вул. Владики Івана Маргітича, (бувша Борканюка) № 218, Виноградівського району Закарпатської області. Після її смерті залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по вул. Владики Івана Маргітича (бувша Борканюка ) №218, Виноградівського району Закарпатської області. Заповітного розпорядження померла не залишала. Спадкоємцями першої черги за законом до майна померлої є позивачка - '[PERSON] - дочка померлої, а також відповідач по справі [PERSON] - син померлої, який спадщину не прийняв ні після смерті батька ні після смерті матері. Згідно погосподарської книги № 5, особового рахунку № 0201-1, житловий будинок, який побудований у 1968 році, рахується за померлим батьком [PERSON]. На день смерті батька з ним проживали мати позивачки-Онисько [PERSON], а також позивачка, [PERSON] - донька померлої. Позивачка [PERSON], як спадкоємниця першої черги за законом до майна померлих спадщину в 6- ти місячний строк як після смерті батька, так і після смерті матері прийняла, так як на день смерті спадкодавців проживала з ними разом в одному будинку і була зареєстрованою у спадковому будинку, згідно паспортних даних. Таким чином відповідно, до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивачка [PERSON] спадщину прийняла і вступила у фактичне володіння спадковим майном. Однак, оформити спадщину через нотаріальну контору не може із-за відсутності правовстановлюючих документів на будинок, тому змушена звернутися до суду про визнання за нею права власності на спадковий будинок в цілому за законом. Позивачка [PERSON] про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак подала до до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася судом належним чином- судовою повісткою, заяв та клопотань про причини своєї неявки або про перенесення слухання справи суду не надав, крім того виклик до суду відповідача було здійснено через оголошення в газеті «Урядовий Кур»єр» від 27.04.2017 року за №79, а відтак суд вважає за можливе справу розглянути у його відсутності в порядку ст.ст.224-226 ЦПК України з винесенням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 25 червня 2016 року померла мати позивачки [PERSON], (її батько помер раніше 12.12.1013 року), останнє місце проживання матері було с Ьоржавське вул. Владики Івана Маргітича, (бувша Борканюка) № 218, Виноградівського району Закарпатської області. Після її смерті залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по вул. Владики Івана Маргітича (бувша Борканюка ) №218, Виноградівського району Закарпатської області. Заповітного розпорядження померла не залишала. Спадкоємцями першої черги за законом до майна померлої є позивачка - '[PERSON] - дочка померлої, а також відповідач по справі [PERSON] - син померлої, який спадщину не прийняв ні після смерті батька ні після смерті матері. Згідно погосподарської книги № 5, особового рахунку № 0201-1, житловий будинок, який побудований у 1968 році, рахується за померлим батьком [PERSON], що стверджується наступними документами:довідкою КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» від 25.11.2016 року № 971, технічним паспортом на будинок від 13.09.2016 року, довідкою Боржавської сільської ради № 859 від 23.11.2016 року про дані погоподарської книги № 5, особового рахунку 0201-1, довідкою про склад сім»ї померлої, розпорядженням голови Боржавської сільської ради № 2 від 19.02.2016 року про перейменування вулиць Борканюка на вулицю [PERSON] Маргпича, копії державного акту на земельну ділянку розміром 0,35 га, надану під будівництва житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства за № 17. На день смерті батька з ним проживали мати позивачки-Онисько [PERSON], а також позивачка, [PERSON] - донька померлої. Позивачка [PERSON], як спадкоємниця першої черги за законом до майна померлих спадщину в 6- ти місячний строк як після смерті батька, так і після смерті матері прийняла, так як на день смерті спадкодавців проживала з ними разом в одному будинку і була зареєстрованою у спадковому будинку, згідно паспортних даних. Таким чином відповідно, до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивачка [PERSON] спадщину прийняла і вступила у фактичне володіння спадковим майном. Однак, оформити спадщину через нотаріальну контору не може із-за відсутності правовстановлюючих документів на будинок, тому змушена звернутися до суду про визнання за нею права власності на спадковий будинок в цілому за законом. Спору щодо спадкового майна між сторонами немає. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як визначено ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до листа ВССУ від 16.05.2013р. за №24-753\\0\\4-13 виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (ст.1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державну реєстрацію (ст. 1299 ЦК). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved