Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про про стягнення матеріальної шкоди, вказуючи, що 31.05.2014 року була звільнена з Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського за власникм бажанням. Однак, всупереч діючому законодаству, трудова книжка у день звільнення їй не була видана, а також нею не було отримано поштового повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Трудову книжку позивачка отримала тільки 23.06.2014 року. У зв'язку з тим, що відповідачем було порушено трудове законодаство, просить суд стягнути з Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського 3829,07 гривень як середній заробіток за час вимушеного прогулу та несвоєчасно виплачену заробітну плату у сумі 9 471, 91 гривня. Позивачка у судовму засіданні повністю підтримала доводи своєї позовної заяви та пояснила наступне. Вона працювала у Одеській середній спеціалізованій школі - інтернаті імені професора П.С. Столярського на на посаді провідного бухгалтера. Позивачкою особисто була написана заява про звільнення її з займаною посади з 31.05.2014 року. У період з 14.05.2014 по 31.05.2014 року позивачка перебувала у щорічній відпустці. 28 травня 2014 року вона прийшла до школи приблизно о 16.00 годині, просила, щоб їй видали трудову книжку, однак, їй у цьому було відмовлено з посиланням на те, що був відсутній юрист. 31 травня 2014 року, у день її звільнення, позивачка знаходилась вдома. Приблизно об 11.30-12.00 годині вона зателефонувала до школи, та спитала завідуючу канцелярією - [PERSON] про те, чи є хтось із керівництва у приміщенні школи. [PERSON] повідомила їй про те, що у школі нікого із керівництва не має, тому позивачка залишилась вдома та до школи у цей день не приходила. Також позивачка пояснила, що потім приходила до школи 10 червня 2014 року, однак, оскільки вона прийшла у післяобідній час, у школі вона нікого не застала. Далі, нею було отримане поштове повідомлення 17 червня 2014 року, і через декілька днів після цього, 23 червня 2014 року у приміщенні школи вона отримала свою трудову книжку. Як також пояснила у судовому засіданні позивачка, усі виплати, які були нараховані, їй були виплачені вчасно, без будь-яких затримок. На підставі цього просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивачки за довіреністю - [PERSON] у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, та додатково пояснив наступне. Вважає, що акт про відмову позивачки від отримання трудової книжки, який міститься у матеріалах справи,є таким, що не відповідає дійсності, з огляду на наступне. [PERSON], який підписав вищевказаний акт, не перебував у приміщенні шкоди у день складання цього акту, тобто стверджує, що покази цього свідка не відповідають дійсності. Однак, жодних доказів на підтвердження своїх тверджень представником позивача суду надано не було. Далі, як вказує представник позивачки, особи, які підписали цей акт, також дають суду невірні покази, оскільки дзвонити зі стаціонарного телефону на стаціонарний телефон у кабінет [PERSON] вони не могли оскільки [PERSON] у цей день у школі не було. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні з позовом не погодилась та просила суд відмовити у його задоволенні мотивуючи це тим, що [PERSON] не доведені її позовні вимоги, оскільки їй ніхто ніколи не відмовляв в отриманні трудової книжки, а трудова книжка не була нею отримана своєчасно, оскільки [PERSON] у день звільнення до школи не зявилась. Також пояснила, що вона особисто дзвонила [PERSON] з приводу того, щоб вона отримала трудову книжку, однак, [PERSON] відмовилась від отримання, вказавши, що отримає трудову книжку тільки тоді, коли буде змінена фабулу наказу про її звільнення. Допитаний в якості свідка у судовму засіданні [PERSON] пояснив, що він працює в Одеській середній спеціалізованій школі - інтернаті імені професора П.С. Столярського. 31.05.2014 року він був на робочому місці. [PERSON] попросила його подзвонити [PERSON] та попросити її зайти для отримання трудової книжки, що він і зробив. Однак, [PERSON] не прийшла для отримання трудової книжки, про що пізніше був складений відповідний акт. Цей акт був складений у кабінеті [PERSON], при складанні цього акут була присутня [PERSON] а також комендант [PERSON] На запитання представника позивача відносно того, що представнику позивача [PERSON] відомо, що свідок [PERSON] 31.05.2014 року не перебував у м. Одеса, а знаходився в іншому місті, свідок пояснив, що дійсно, 24 травня 2014 року він поїхав до м. Львова поїздом, , а 31 травня 2014 року він разом із своїм другом на його автомобілі повернувся до м. Одеса та знаходився на робочому місці. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працює у школі комендантом. 31.05.2014 року вона перебувала на робочому місці, була запрошена [PERSON] для підписання акту про відмову [PERSON] від отримання трудової книжки. Дійсно, вона підписала цей акт про відмову [PERSON] від отримання трудової книжки, оскільки у день свого звільнення [PERSON] для отримання трудової книжки не зявилась, у приміщенні школи 31.05.2014 року вона [PERSON] не бачила. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивачку [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], свідків, суд приходить до наступного. В якості правової підстави звернення позивачки до суду нею вказані статті 47, 117 Кодексу Законів про працю України. Згідно статті 47 Кодексу Законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов'язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів. Згідно статті 117 Кодексу Законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, оскільки правовою підставою для звернення позивачки до суду нею обрана саме вищевказані статті 47, 117 КЗпП України, то доказуванню позивачкою підлягає саме факт невидачі їй трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Однак, наявні у матеріалах справи письмові докази про наявність таких обставин не свідчать, покази свідків також цього факту не підтверджують, тобто позивачкою не доведено факту невидачі їй трудової книжки саме з вини відповідача - Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського. Так, ретельно дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. 31 травня 2014 року позивачка [PERSON] була звільнена з займаної посади провідного бухгалтера на підставі особистої заяви. Як пояснила позивачка та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, усі виплати, належні до сплати [PERSON], були їй виплачені, жодних претензій щодо грошових розрахунків з нею у [PERSON] не має. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON] 31 травня 2015 року зателефонувала до Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського, та отримавши відповідь від співробітника шкоди про те, що у приміщенні школи вже нікого не має, до школи цього дня не приїжджала. Потім, як пояснювала позивачка [PERSON], вона приїжджала до Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського приблизно 10 червня 2014 року, однак, оскільки приїхала вона туди після обіду, нікого із керівництва вона не затсала, та, відповідно, трудову книжку не отримала. 17 червня 2014 року [PERSON] отримала поштою лист від Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського, в якому їй було запропоновано отримати її трудову книжку. 23 червня 2014 року [PERSON] прибула до Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського, де отримала трудову книжку, що підтверджується її особистим підписом у книзі обліку та руху тружових книжок. Відповідно до положень частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в стті 116 КЗпП україни. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином з аналізу змісту вищевказаних статей вбачається, що підставою відповідальності власника за статтею 117 КЗпП України є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні; вину власника у порушенні цих строків. Судова практика виходить з того, що вину власника виключає лише непереборна сила (надзвичайна і непереборна подія). Однак, позивачем [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вини власника у несвоєчасному отриманні нею трудової книжки. Так, у день звільнення [PERSON] не була на робочому місці, як вона сама підтвердила, а 10 червня 2014 року (день, коли позивачка вперше після звільнення була у школі) вона була у Одеській середній спеціалізованій школі - інтернаті імені професора П.С. Столярського, однак, як пояснила сама [PERSON], була там у післяобідійній час та нікого не застала. Також, як пояснила позивачка, лист від Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського вона отримала 17 червня 2014 року, однак, одразу за отриманням трудової книжки вона не звернулась, а отримати трудову книжку вона прийшла лише 23 червня 2014 року. На запитання суду про причини неотримання трудової книжки одразу після отримання Тобто, доказів того, що саме з вини власника - Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського позивачка не оримала своє ясно трудову книжку, тобто доказів на підтвердження того, що вона зверталась до Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського за видючою їй тружової книжки, а їй у цьому було відмовлено, позивачкою суду не надано. Посилання позивачки та її представника на те, що акт про відмову працівника від отримання трудової книжки є таким, що складений із численним порушеннями, суд не приймає до уваги, оскільки по-перше, доказів на підтвердження того, що свідки дійсно дали суду неправдиві покази позивачем не надано, а по-друге, як було вказано вище, суд розглядає цивільні за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом позову, тобто предметом розгляду цієї справи, є стягнення середнього заробітку у зв'язку із несвоєчасною видачею трудової книжки, тобто правомірне або неправомірне складання вищевказаного акту не є предметом розгляду даної справи. Надані представником позивачки [PERSON] документи : Договір № 3299/08s від 01.10.2008 року, укладений між ТОВ «Комстар-Україна» та [PERSON]; виписку по карті Приватбанка за період з 31.05.2014-31.05.2014 року; відповідь на запит AUKRO.ua від 21.01.2015 року № 2708-то; довідка ПАТ КБ «Приватбанк» № 2154912 від 16.02.2015 року; відповідь МТС № СС 277.23.01 від 23.01.2015 року; заява [PERSON] на адресу відділу роботи з абонентами ПрАТ «МТС Україна» від 15.01.2015 року; заява [PERSON] на ім'я прокурора м. Одеси, зареєстрована 10.12.2014 року за № 907, та відповідь на цю заяву суд не може прийняти як належні та допустимі докази в обґрунтування позовних вимог позивачки, оскільки ці документи не містять жодної доказової інформації по суті заявлених позивачкою позовних вимог. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Одеської середньої спеціалізованої школи - інтернату імені професора П.С. Столярського про стягнення матеріальної шкоди є недоведеними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed