Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON] яким просила суд стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме, легкового автомобіля ЗАЗ ТF699Р-73, VIN- [NUMBER] , держ. номер [NUMBER] , у розмірі 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) гривень. Позов мотивований тим, що [PERSON] з 02.09.2005 року по 09.11.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Позивачка зазначає, що, проживаючи однією сім`єю, вони разом з відповідачем мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти придбали легковий вказаний легковий автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73, вартість якого на дату звернення з позовом до суду становить 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень. У теперішній час сторони проживають окремо, згоди про поділ спільного майна не досягли. Позивачка вважає, що оскільки право власності на даний легковий автомобіль зареєстроване за відповідачем, то майно необхідно залишити за відповідачем [PERSON] , а на її користь стягнути грошову компенсацію у розмір 1/2 вартості автомобіля, у розмірі 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) гривень. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги заперечив у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73 був ним придбаний 03.10.2009 року, за кошти матері відповідача, [PERSON] , яка у травні 2009 року продала житловий будинок, що перебував у її приватній власності та отримала передоплату у розмірі 40000 грн. під розписку до укладення договору купівлі-продажу та переоформлення всіх необхідних документів. Договір купівлі-продажу житлового будинку матері [PERSON] укладений 24.04.2010 року та зареєстровано в реєстрі за № 1189. Відповідач [PERSON] вважає, що оскільки автомобіль ним придбаний під час окремого проживання з позивачкою [PERSON] , з якою вони з 2007 року не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету, а також, враховуючи те, що автомобіль придбаний за кошти матері [PERSON] , позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Відповідач також зазначив, що участі позивачки [PERSON] коштами або працею у набутті автомобіля ЗАЗ ТF699Р-73 не було, оскільки він спільно з позивачкою з 2007 року не проживав, вони не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, пояснила суду, що проживала разом з відповідачем до січня 2010 року за адресою: [ADDRESS] , в будинку відповідача. Автомобіль був придбаний відповідачем під час їх шлюбу, за їх спільні кошти. Представник позивача [PERSON] підтримав позицію позивачки та зазначив, що оскільки автомобіль був придбаний подружжям у шлюбі, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснив суду, що уклав шлюб з позивачкою [PERSON] у 2005 році. Позивачка зловживала спиртними напоями, пропивала всю свою заробітну плату, яку вона отримувала, працюючи технічним працівником у Романківській школі, вони проживали разом як сім`я у с. Романки не більше одного року. Її батьки іноді давали гроші сторонам (подружжю), які витрачалися тільки на оплату комунальних послуг. Автомобіль ЗАЗ був придбаний відповідачем у вересні 2009 року, в автосалоні в м. Запоріжжя за кошти відповідача. Вартість придбаного автомобіля складала 69800,00 грн, з яких: 40000,00 грн. були отримані від продажу батьківського будинку, 10000,00 грн. були отримані від продажу старого автомобіля марки «Жигулі» та 19800,00 грн.- особисті гроші відповідача [PERSON] , які він відкладав зі своєї заробітної плати. Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію відповідача та зазначив, що оскільки автомобіль придбаний відповідачем за час окремого проживання з позивачкою [PERSON] з якою вони з 2007 року не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету, а також враховуючи те, що автомобіль придбаний за кошти матері відповідача [PERSON] , отриманих від продажу її житлового будинку, автомобіль ЗАЗ не є спільною сумісною власністю подружжя. Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка [PERSON] проживала разом з відповідачем [PERSON] з 1996 року у батьків позивачки [PERSON] , а саме, по [ADDRESS] . Коли відповідач [PERSON] приїхав в с. Романки, він офіційно не працював та отримував гроші від своїх батьків. Потім [PERSON] купив будинок на [ADDRESS] і подружжя переїхало в цей будинок. Десь у 2005 році вони уклали шлюб, проживали однією сім`єю приблизно до 2011 року. [PERSON] весь цей час працювала в Романківській школі, вела домашнє господарство, сторони держали корову та інших домашніх тварин. Спиртним позивачка не зловживала, випивала як всі люди. Батьки позивачки подружжю [PERSON] дуже помагали грошима. Про обставини придбання автомобіля ЗАЗ свідку нічого невідомо. Свідок [PERSON] показала суду, що сторони проживали разом з 1996 року по 2011 рік, в с. Романки. [PERSON] за батьківські гроші купив хату по [ADDRESS] , де позивач та відповідач продовжили разом проживати. Вдома в них було велике господарство (огороди, присадибна ділянка, домашні тварини, птиця), за яким доглядала позивачка [PERSON] , яка також працювала в школі. Про обставини придбання автомобіля ЗАЗ свідку нічого невідомо. Свідок [PERSON] пояснив суду, що приймав безпосередню участь у придбанні автомобіля ЗАЗ, возив відповідача [PERSON] до автосалону в м. Запоріжжя, а також в с. Коломійці по кошти за проданий його матір`ю будинок. [PERSON] показав, що автомобіль коштував приблизно 70000,00 гривень, зі слів відповідача йому відомо, що більша частина грошей - це кошти від продажу будинку його матері. Свідок [PERSON] пояснила суду, що приходиться рідною матір`ю відповідачу. У 2007 році вона переїхала жити в с. Романки до сина та продала будинок, в якому раніше проживала в с. Тихе. Будинок був проданий за 40000 грн. Гроші за будинок свідок отримала особисто та передала їх своєму синові [PERSON] , який потім купив за них автомобіль ЗАЗ. Скільки коштів передала сину для купівлі автомобіля і коли саме не пам`ятає. Про обставини спільного проживання сина з [PERSON] їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що у 2008 році разом з колишнім цивільним чоловіком [PERSON] віддала частину коштів у розмірі 10 тисяч гривень за будинок у с. Тихе, який пізніше вони купили у власниці цього будинку - [PERSON] . Гроші належали її цивільному чоловікові, що він передавав кошти [PERSON] знає з його слів, дату точно не пам`ятає. Свідок [PERSON] пояснила, що знає відповідача, [PERSON] як співробітника підприємства ТОВ «ТГК», де вони разом працювали у 2007-2009 році. Свідок працювала бухгалтером, а [PERSON] - водієм. Зі слів відповідача їй відомо, що він проживав у 2007-2009 роках сам, пізніше перевіз свою матір. Також зі слів відповідача їй відомо, що матір продала свій будинок і на ці кошти був куплений автомобіль. Сама на подвір`ї [PERSON] була кілька разів, недовго, до хати не заходила, на подвір`ї нікого, окрім відповідача, не бачила. Також пояснила, що підписала акт обстеження умов проживання [PERSON] , де зазначалося, що [PERSON] там не проживає з 2007 року зі слів відповідача, [PERSON] . Судом встановлено, що 02.09.2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.09.2005, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а. с. 3). 09.11.2018 року заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішення набрало законної сили 11.12.2018 року (а. с. 4). 03.10.2009 року [PERSON] придбаний автомобіль ЗАЗ, VIN- [NUMBER] , що підтверджується актом передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 року (а. с. 33). Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобіль зареєстрований за [PERSON] 07.10.2009 року (копія, а. с. 5) Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.04.2010 [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок загальною площею 57,9 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] за 12000,00 грн. (а. с. 34-35). Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] від 30.09.2019 року та від 07.07.2020 року, проведених за адресою: [ADDRESS] , комісія в складі депутата Покровської селищної ради та двох членів комісії встановила, що за даною адресою [PERSON] , з вересня 2007 року і по теперішній час не проживає, а проживає в [ADDRESS] . З вказаного часу остання спільного господарства з [PERSON] не вела (а. с. 31-32). Суд, заслухавши сторони, представників, свідків, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, у тому числі, письмові, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За положеннями ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 24.04.2010 року, [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за 12 000,00 гривень (дванадцять тисяч) гривень (а. с. 34). Суд відхиляє твердження відповідача, що він придбав спірний автомобіль за кошти від продажу цього будинку, оскільки відповідач не надав жодних допустимих доказів того, що сума купівлі-продажу будинку складала насправді 40000,00 (сорок тисяч) гривень, а не 12000,00 (дванадцять тисяч) гривень, як зазначено у договорі, і ці кошти були отримані матір`ю відповідача у 2009 році, а не в 2010 році, коли був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку. Показання свідків не є належними та допустимим доказами у даному випадку; жодних розписок та інших письмових доказів, що ці кошти були отримані від продажу будинку та передані відповідачу, суду не надані. Суд також відхиляє твердження відповідача, що автомобіль придбаний також за решту особистих коштів відповідача, оскільки жодних доказів цього суду не надано. Суд також відхиляє як неналежний і недопустимий доказ акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] від 30.09.2019 року та від 07.07.2020 року, складених за адресою: [ADDRESS] , згідно яких комісія в складі депутата Покровської селищної ради та двох членів комісії встановила, що за даною адресою [PERSON] , з вересня 2007 року і по теперішній час не проживає, а проживає в [ADDRESS] . З вказаного часу остання спільного господарства з [PERSON] не вела (а. с. 31-32). Суд відхиляє дані акти як докази з тих підстав, що вони складені за минулий період, отже, комісія у 2019 та 2020 роках не могла встановити, чи проживала [PERSON] у будинку в період з 2007 по 2018 роки, окрім того, дана інформація міститься в актах зі слів самого відповідача. Жодних доказів окремого проживання подружжя суду не надано. Суд встановив, що сторони перебували у шлюбі з 2005 року до 2018 року. З встановлених під час судового розгляду обставин справи вбачається, що спірний автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73, VIN- [NUMBER] , держ. номер [NUMBER] придбаний відповідачем у жовтні 2009 року, тобто, в період шлюбу, в інтересах сім`ї, за спільні кошти подружжя. Сторони працювали, вели спільне господарство і мали спільний бюджет під час проживання. Суд дійшов висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно відповідачем не спростована. При визначенні розміру майна суд встановив, що позивачка [PERSON] не надала доказів того, що вартість спірного автомобіля ЗАЗ складає 85 000 грн. Відповідачем надано акт передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 року відповідно до якого вартість автомобіля ЗАЗ VIN- [NUMBER] складає 68 913,00 грн. (а. с. 33). Суд неодноразово роз`яснив сторонам право на заявлення ними клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи з тим, щоб встановити реальну вартість автомобіля на день розгляду справи, однак сторони відмовились від проведення такої експертизи, тому суд при ухваленні рішення виходить з наявних матеріалів справи і доходить висновку про стягнення половини вартості транспортного засобу, а саме, легкового автомобіля «ЗАЗ», TF699P-73, VIN № [NUMBER] , на користь позивачки в розмірі 34456,5 грн., що складає половину вартості автомобіля, зазначеного у акт передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь позивача, слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 681, 67 грн. (34456,5/42500х840,80 = 681,67 грн.).

Outcome: partial