Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], яка є її єдиним житлом. 08.12.2017 року вона дізналась, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] здійснено запис про право власності №17759232 від 25.11.2016 року 17:45:25. Згідно з цим записом його зроблено відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексним номер: 32670063 від 01.12.2016 року 15:26:30 щодо квартири [ADDRESS] та зазначено власником Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки серія та номер 800, виданий 11.04.2007 року, видавник приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Повідомлення без номеру та дати відповідач повідомляв її про намір здійснити перехід права власності на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №801. Проте, жодного договору іпотеки квартири, посвідчений вказаним нотаріусом за реєстровим №801, вона не укладала. Між нею та відповідачем дійсно існує договір іпотеки, посвідчений 11.04.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №800. Пунктом 32 вказаного договору передбачено, що іпотека забезпечує зобовязання за кредитним договором №DNDC0GK00000101 від 11.04.2007 року. Таким чином направлена банком вимога без номеру та дати не може мати відношення до умов цього договору, оскільки у вимозі зазначено інший договір. Крім того, за умовами кредитного договору №DNDC0GK00000101 від 11.04.2007 року (п.7.1) кредит був виданий у формі не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 49600 доларів США на купівлю квартири. Таким чином вказаний кредитний договір за своєю суттю є споживчим. З огляду на це та його надання в іноземні валюті, а також враховуючи, що квартира [ADDRESS], що є предметом іпотеки, є єдиним житлом позивачки, її примусове відчуження шляхом передачі у власність відповідачу проведено без дотримання вимог ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З урахуванням наведеного, позивачка просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], індексний номер 32670063 від 01.12.2016 року 15:26:30. Ухвалою від 15.01.2018 року вказаний позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та останню призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлений останньою позов та посилаючись на викладені в ньому підстави просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Представник відповідача в призначене на 15.02.2018 року судове засідання не зявився, надавши клопотання про відкладення розгляду справи, в звязку із зайнятістю в іншому процесі. В наступне судове засіданні, представник відповідача, будучі належним чином повідомлений про день та час слухання справи (а.с.83 розписка) не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. Відзиву на позов та доказів на спростування заявлених позовних вимог не надав, будь-яких клопотань стосовно розглядаємої справи не заявляв. Третя особа за викликами до суду також не зявилась, про причини своєї неявки не повідомила. Пояснень щодо позову не надала. За вказаних обставин, враховуючи думку представника позивачки та положення ч.ч.1,3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки учасників за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.04.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №DNDC0GK00000101, відповідно до умов п.7.1 якого позивачці на строк з 11.04.2007 року по 11.04.2027 року було видано кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 49600 доларів США для купівлі квартири. Пунктом 7.3 вказаного кредитного договору було визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека двокімнатна квартира [ADDRESS] (на теперішній час пр.[PERSON]) в м.Дніпропетровську (на теперішній час м.Дніпро). В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, 11.04.2007 року сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №800. Згідно пп.33.3 п.33 договору іпотеки предметом цього договору є двокімнатна квартира [ADDRESS] (на теперішній час пр.[PERSON]) в м.Дніпропетровську (на теперішній час м.Дніпро), загальною площею 45,6 кв.м, житловою площею 28,9 кв.м. Вартість предметі іпотеки згідно пп.33.4 п.33 договору сторонами була визначена в розмірі 313100 грн. Пунктом 22 договору про іпотеку встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.7.1,16.7.2,16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Відповідно до п.27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця, або шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом. З наданої до позову інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав влас-ності на нерухоме майно, сформованої станом на 08.12.2017 року, вбачається, що рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32670063 від 01.12.2016 15:26:30, на підставі договору іпотеки від 11.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №800, право власності на предмет іпотеки за цим договором - квартиру [ADDRESS], було зареєстровано за Приватний акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (номер запису про право власності: 17759232, дата та час державної реєстрації: 25.11.2016 17:45:25). З витребуваної судом за клопотанням сторони позивача реєстраційної справи №1102577912101 вбачається, що банком для проведення державної реєстрації права власності до відповідної заяви від 15.11.2016 року надавалось повідомлення від 12.09.2016 року, адресоване [PERSON], в якій остання у відповідності до вимог п.27 договору іпотеки повідомлялась про намір здійснення переходу права власності на предмет іпотеки до банку, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на підтвердження отримання позивачкою повідомлення від 12.09.2016 року та з відміткою про його отримання 21.09.2016 року, а також довідка про наявну заборгованість за кредитним договором станом на 21.11.2016 року в сумі 72171,45 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Пунктом 2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим порядком. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зі змісту договору іпотеки від 11.04.2007 року, вбачається, що він містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом з тим, суд враховує, що направлене банком повідомлення на адресу позивачки не відповідає вимогам ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить вимог про усунення порушень та змісту порушених зобов'язань. Крім того, ч.2 ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Проте, з матеріалів реєстраційної справи вбачається, що для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідна оцінка вартості предмету іпотеки не надавалась. Окрім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон №1304-7), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Згідно ст.3 Закону №1304-7, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Відповідно до п.7.1 укладеного між сторонами кредитного договору №DNDC0GK00000101 від 11.04.2007 року вбачається, що кредит видавався в іноземній валюті на придбання житла квартири [ADDRESS] (на теперішній час пр.[PERSON]) в м.Дніпропетровську (на теперішній час м.Дніпро), що також виступала в якості предметі іпотеки згідно відповідного договору укладеному між сторонами. Таким чином вказаний кредит є споживчим в силу ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пп.33.3 п.33 договору іпотеки та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності вбачається, що загальна площа спірної квартири становить 45,6 кв.м та не перевищує максимального розміру, визначеного ст.1 Закону №1304-7. Також з матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що позивачка зареєстрована у вказаній квартирі та використовує її як місце свого постійного проживання. Іншого житла не має та згоди на відчуження квартири не надавала. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що реєстрації права власності на предметі іпотеки за відповідачем була проведена в порушення вимог договору про іпотеку та вимог діючого законодавства, зокрема ст.ст.35,37 Закону України «Про іпотеку», ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. Пунктом 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141, передбачено, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Враховуючи, що судом встановлено факт неправомірності переходу права власності на спірну квартиру, внаслідок чого позивачка втратила право власності на квартиру, приймаючи до уваги, що вказана кватира є єдиним житлом останньої, суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В звязку з чим, слід скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], індексний номер: 32670063 від 01.12.2016, 15:26:30, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (номер запису про право власності 17759232, дата та час державної реєстрації 25.11.2016, 17:45:25). Відповідно до ст.141 ЦПК України також слід стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. Оскільки від учасників справи клопотань про скасування заходів забезпечення позову, застосованих згідно ухвали суду від 15.01.2018 року, не надходило, суд у відповідності до ч.7 ст.158 ЦПК України не вирішує питання щодо їх скасування при ухваленні даного судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved