Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом мотивує вимоги тим, що з 2 жовтня 2008 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді завідуючої відділенням інтенсивної терапії новонароджених та за сумісництвом на 0,5 ставки, посади лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії новонароджених.07.02.2014 року її звільнили за власним бажанням, з копією наказу про звільнення з роботи вона ознайомлена не була. 7 лютого 2014 року їй була вручена трудова книжка з записом про звільнення з роботи. Вважає, що її звільнення з роботи проведене з порушенням трудового законодавства, а саме: 17 січня 2014 року вона подала заяву на ім'я головного лікаря КЗ СОР ОКПЦ [PERSON] з проханням звільнити її з займаної посади з 20 січня 2014 року за власним бажанням. Ця заява була зареєстрована відповідачем за вхідним №381 від 20 січня 2014 року, в цей-же день вона подала заяву про відкликання заяви про її звільнення, однак не дивлячись на це її звільнення відбулось, відповідач повинен був звільнити її 03.02.2014 року відповідно до вимог ст.38 ч.1 КЗпП України. В період з 21 січня 2014 року по 6 лютого 2014 року вона на роботу не виходила у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В цей період вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Сумської міської клінічної лікарні №1.Після закінчення лікування 7 лютого 2014 року позивачка вийшла на роботу і 6ула допущена відповідачем до роботи. Весь робочий день вона виконувала свої трудові обов'язки, про що є відмітка в табелі обліку робочого часу - працювала 7,7 години. За цей день їй була нарахован і виплачена заробітна плата, тобто після закінчення строку попередження про звільнення з роботи вона не залишила роботу і її трудові відносини з відповідачем продовжилися, просить суд задовольнити позов. Відповідач з позовом не згоден, зазначає, що звільнення позивачки відбулось у відповідності до вимог трудового законодавства за власним бажанням згідно поданої заяви . Просить суд відмовити в задоволенні вимог. Третя особа погоджується з думкою представника відповідача. Суд заслухавши сторони по справі, свідків, дослідивши зібрані докази по справі в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню, згідно наступного : Як було встановлено під час судового засідання , що з 2 жовтня 2008 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем, КЗ Сумської обласної ради «Обласний клінічний перинатальний центр» працювала на посаді завідуючої відділенням інтенсивної терапії новонароджених та за сумісництвом на 0,5 ставки, посади лікаря-анестезіолога відділення інтенсивної терапії новонароджених. Відповідно до наказу за №37-К від 07.02.2014 року позивачку звільнили за власним бажанням, в цей день їй була вручена трудова книжка з записом про звільнення з роботи. Також встановлено , що відповідно до виписки з «Особової картки працівника», позивачка отримала трудову книжку і ознайомлена з наказом про звільнення, дані обставини у судовому засіданні підтверджуються письмовими доказами а.с.а.с.27,28,33. Судом достовірно встановлено ,що у судовому засіданні підтверджується письмовими доказами, а саме: 17.01.2014 року позивачка подала заяву про своє звільнення за власним бажанням до відповідача а.с.24, в подальшому позивачка з 21.01.2014 року по 06.02.2014 року перебувала на лікарняному а.с.25. 07.02.2014 року позивачка отримала обхідний лист, зробила всі відповідні відмітки, навіть і відмітку Сумської наукової бібліотеки ім. Крупської а.с.26 і здала його в кадровий апарат відповідачу, в особовій картці на позивачку а.с.27 остання зробила відмітку і засвідчила власним підписом про отримання трудової книжки і ознайомлення з наказом про звільнення. Таким чином судом достовірно встановлено, що звільнення позивачки відбулося відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України. Позивачка відповідно до ч.І ст.38 КЗпП України - повідомила роботодавця про своє звільнення письмово за два тижні, однак в зв'язку з хворобою, трудовий договір розірвано 07.02.2014 року, судом також встановлено, що заяву про відкликання заяви про своє звільнення позивачка подала після отримання трудової книжки і ознайомлення з наказом про звільнення, про що є безперчні докази на які суд послався вище. Позивачка відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надала в обґрунтування своїх вимог належних доказів, які-б свідчили про порушення її трудових прав, до пояснення свідків з боку позивачки суд відноситься критично оскільки вони голослівні і зводяться до того, що нібито позивачка до звільнення пояснювала їм що має наміри працювати, має плани, щодо вдосконалення роботи, зібрані докази судом по справі свідчать про інше. В зв'язку з чим у суду відсутні правові підстави задовольнити позов.

Outcome: dismissed