Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить встановити факт родинних відносин між нею та [PERSON], а саме, що вона є її донькою; визначити, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, яке видане 22.07.1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] були рівними та складали у кожного по 1/3 частині цього майна; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, що відкрилася 19 березня 1998 року після смерті її матері [PERSON], яка складається з 1/3 частини квартири № 13, загальною площею 84,1 кв.м, за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, 4 та 1/3 майна, що залишилося у зазначеній квартирі, а також визнати за нею право власності на 1/3 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру № 13 загальною площею 84,1 кв.м, за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, 4, та 1/3 майна, що залишилося у зазначеній квартирі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 19 березня 1998 року. Свої вимоги позивачка обґрунтувала наступним. Її батько [PERSON], [INFO], помер 07 травня 1964 року, про що складено відповідний актовий запис №2203. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22.07.1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, квартира №13 за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, 4, на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] (матері позивачки), [PERSON] (чоловікові позивачки) та [PERSON] (синові позивачки). 19 березня 1998 року [PERSON], яка на той час постійно проживала за адресою: [INFO], померла та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири №13 за адресою: м. Одеса, вулиця Катерининська, 4 та майна, що залишилося в зазначеній квартирі. 25.05.2015 року позивачка звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на майно, що залишилось після смерті матері [PERSON], так як вона є єдиним спадкоємцем. Нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 25.05.2015 [PERSON] було повідомлено, що відсутній документ, який чітко підтверджує її родинні стосунки з [PERSON], свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS], яке видане 22.07.1994 року органом приватизації не зареєстроване в державному реєстрі речових прав, а також у цьому свідоцтві не визначено розмір долі (частки) співвласників квартири, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у спільному майні. Таким чином, вказані обставини позбавляють нотаріуса можливості видати позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом з визначенням розміру частки спадкоємця у спадковому майні. Отже, виник спір щодо права власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як спадкоємця [PERSON], на майно спадкодавця, який підлягає розгляду в суді. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутність, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, допитавши свідків, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини 1 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються до суду за місцезнаходженням майна або основної його частини. Зважаючи на те, що спадкове майно знаходиться у Приморському районі міста Одеси та на положення статей 15, 107 ЦПК України, вказана справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства та підсудна Приморському районному суду міста Одеси, як суду першої інстанції. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтву про право власності на житло від 22.07.1994 року, виданому органом приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, а також розпорядженню органу приватизації від 22.07.1994 року №46027, квартира №13, що складається з трьох кімнат і має загальну площу 84,1 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, будинок №4, на праві спільної сумісної власності належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 19 березня 1998 року [PERSON], [INFO] померла, про що 20.03.1998 року було зроблено відповідний актовий запис про смерть № 2309. Батько позивачки (чоловік [PERSON]Т.) [PERSON], [INFO], помер 07 травня 1964 року, про що 07.05.1964 року було складено відповідний актовий запис №2203. Цей факт підтверджується також Свідоцтвом про смерть серія І-ЖД №420517, виданим повторно 15.05.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Тобто, після смерті [PERSON] 19.03.1998 року відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири № 13 за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, 4 та майна, що залишилося в зазначеній квартирі. 25.05.2015 року позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на майно, що залишилось після смерті матері [PERSON], так як вона є єдиним її спадкоємцем. Було відкрито спадкову справу № 161/2015 до майна померлої. Нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 26.05.2015 року [PERSON] було повідомлено, що відсутній документ, який чітко підтверджує її родинні стосунки з померлою [PERSON], а саме у свідоцтві про її народження, виданому Новоросійським бюро загс Краснодарського краю (Російська Федерація) вказано, що батьком є [PERSON], а матірю вказано [PERSON] (а не [PERSON]). Свідоцтво про укладення у 1939 році шлюбу [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з якого би вбачалася зміна прізвища [PERSON] (до шлюбу) на [PERSON] (після укладення шлюбу з [PERSON]І.) не збереглося. З метою отримання свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] позивачка зверталася у порядку, визначеному статтями 1, 4, 14 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної державами членами Співдружності Незалежних Держав у Мінську 22 січня 1993 року (ратифікована Верховною [PERSON] України 10 листопада 1994 року), до компетентних органів Російської Федерації, зокрема через відділ РАГС реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області до Управління ЗАГС Краснодарського краю Російської Федерації (далі РФ). Згідно повідомлення управління ЗАГС по місту Новоросійську РФ від 09.10.2014 року запис акту цивільного стану щодо укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відсутній. Крім того, після відкриття спадкової справи нотаріусом було встановлено, що Свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS], яке видане 22.07.1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, не зареєстроване в державному реєстрі речових прав. Також у цьому свідоцтві не визначено розмір долі (частки) співвласників квартири, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у спільному майні. Вказані обставини позбавляють нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом з визначенням розміру частки спадкоємця у спадковому майні. Таким чином виник спір щодо права власності на нерухоме майно, який підлягає розгляду в суді. Отже, щодо підтвердження родинних стосунків позивачки та [PERSON] (слід зазначити наступне. Так, згідно Свідоцтву про народження (повторного) від 14.05.2014 року, виданого бюро ЗАГС міста Новоросійська Краснодарського краю Російської Федерації [PERSON] народилася 28.12.1939 року, про що 21.01.1940 зроблено актовий запис за №161. Згідно цього свідоцтва зареєстровано: батьком - [PERSON], матірю - [PERSON]. Згідно документів архівної особової справи №2180 [PERSON], [INFO], яка зберігається у ДСК «Чорноморське морське пароплавство» (далі ЧМП), та особової справи [PERSON], №255 (фонд П-11,опис №84-а) Одеського обласного комітету Комуністичної партії України, яка зберігається в Державному архіві Одеської області, [PERSON] в низці кадрових і партійно-облікових документів неодноразово вказував, що його дружиною є особа з анкетними даними [PERSON] (вона ж [PERSON]) [PERSON], [INFO], з якою він у 1939 році уклав шлюб в місті Новоросійську Краснодарського краю (на той час Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки), коли вона працювала завгоспом дитячих ясель водників цього міста, а їхньою спільною дочкою є [PERSON], [INFO]. Зокрема, про це [PERSON] власноручно записав у Автобіографії від 12.09.1958 року, [PERSON] від 09.03.1963 року та особовому листку обліку кадрів від 12.09.1958 р. Водночас, про наявність у [PERSON] дружини [PERSON] вказано в інших кадрових документах з цієї особової справи Чорноморського морського пароплавства, а саме: характеризуючих матеріалах від 1948 року, адресованих в комісію по кадрам закордонного плавання при Одеському обкомі Компартії (більшовиків) України, підписаними тодішнім начальником управління ЧМП [PERSON]; характеристиці на капітана Чорноморського пароплавства [PERSON] від січня 1956 року, підписаній тодішнім начальником ЧМП [PERSON]; характеристиці на старшого помічника капітана Чорноморського пароплавства [PERSON] від липня 1956 року, підписаній тодішнім начальником ЧМП [PERSON]. Таким чином, ці обставини вказують на те, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є однією і тією ж особою, та водночас дружиною [PERSON] та матірю позивачки. Відповідно до Свідоцтва про одруження VI-УР №368687 від 22.09.1962 року, виданого бюро записів актів громадського стану міста Одеси, [PERSON], [INFO], одружилась 22 вересня 1962 року з [PERSON], [INFO], після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище «Михневич». Тобто [PERSON], [INFO] є донькою спадкодавця [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Що стосується відсутності факту реєстрації права власності на спадкове майно: квартиру № 13 за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, 4, в органах технічної інвентаризації, то відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до положень частини 5 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян … оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Свідоцтво про право власності на житло [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видане згідно розпорядження органу приватизації від 22.07.1994 року № 46027 і тоді ж зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №13-1437. На час виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру (1994 рік) чинною була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року (втратила юридичну силу у січні 199 6року), яка не передбачала обов'язкової реєстрації квартир в багатоквартирних будинках. Отже, право спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS]) виникло у спадкодавця [PERSON], а також у [PERSON] та [PERSON] згідно з вимогами чинного на той час законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення права спільної сумісної власності на квартиру № 13 загальною площею 84,1 кв.м. за адресою: місто Одеса, вулиця Катерининська, буд.№4, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 22, оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Пленум Верховного Суду України від 30.05.2008 року (п. 12 постанови №7) також вказав, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого власника не може бути змінена за рішенням суду. Отже, [PERSON] на день її смерті належала 1/3 частина квартири №13, оскільки два інших носія права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] не укладали між собою будь-якої іншої домовленості з цього приводу. Відповідно їх частки складають по 1/3 у праві спільної власності на вищевказану квартиру, що ними не заперечується. Згідно спадкової справи, заведеної Першою одеською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], інших спадкоємців за законом або за заповітом окрім [PERSON], які б звернулися із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], немає. Заповіт спадкодавцем не складався. Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, 1963 року (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 525 ЦК УРСР було встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а згідно статті 526 ЦІ УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє місце проживання спадкодавця. Таким чином, 19 березня 1998 року день смерті [PERSON] є часом відкриття спадщини, а враховуючи що вона на момент смерті проживала у [INFO] то це місце є місцем відкриття спадщини (нині Приморський район міста Одеси). Відповідно до рекомендацій [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до приписів статей 527 та 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти померлого тощо. Згідно з положеннями ст. 548 ЦК УРСР від 1963 р., які були чинні на час відкриття спадщини [PERSON], визнається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР від 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті своєї матері у березні 1998 року і тоді ж, тобто в межах визначеного законом шестимісячного строку, фактично вступила у володіння та управління зазначеним спадковим майном, а саме 1/3 частиною трикімнатної квартири №13 (загальна площа 84,1 кв.м) за адресою: вулиця Катерининська, буд. № 4 міста Одеса, тобто прийняла цю спадщину. Вказане вище не заперечується та підтверджується письмовими поясненнями відповідачів та допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи положення статті 328 Цивільного кодексу України у суду є підстави вважати, що [PERSON] правомірно набула право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України воно не може бути витребуване у нього. З урахуванням викладеного, оцінюючи вищевказані обставини у всій їх сукупності, у суду є достатні правові підстави для задоволення позову. Згідно положень статті 55 Конституції України, статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ст. ст. 3-4, 6, 8, 10-11, 15, 59-60, 109, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

Outcome: approved