Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 30 квітня 2003 року, а саме: квартири [ADDRESS] , укладений та зареєстрований у Криворізькій філії Товарної біржі «Українська». В обґрунтування позову навела наступне. 30.04.2003 між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомості (надалі за текстом - Договір від 30.04.2003), а саме: квартири [ADDRESS] , яка складається з 1-єї кімнати, житл. пл. 16,7 кв.м., загал. пл. 29,9 кв.м., розташованої на 5-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Вказаний Договір від 30.04.2003 було зареєстровано у Криворізькій філії Товарної біржі «Українська», реєстраційний №115381. Згідно довідки витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №762550 від 12.06.2003, виданого КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано на праві приватної власності (номер запису 19 в книзі 28-119) на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2003 . В момент укладення спірного договору від 30.04.2003, вона, [PERSON] , пропонувала [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , укласти договір купівлі-продажу вказаної вище квартири та посвідчити його нотаріально, але останні ухилялися від його нотаріального посвідчення та пояснювали, що договір купівлі-продажу дешевше та простіше укладати на товарній біржі. Тому їй нічого не залишалося, як погодитись на їх умови. На сьогоднішній день зазначене нерухоме майно перебуває у її користуванні майже 20 років, регулярно сплачує житлово-комунальні послуги та утримує квартиру в належному санітарно-технічному стані. Водночас, у зв`язку з тим, що спірний договір від 30.04.2007 не було нотаріально посвідчено у відповідності до вимог ст.ст. 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції чинній на момент укладення спірного правочину), позбавлена можливості розпорядитися своєю власністю у майбутньому, а тому вимушена звернутися до суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст. ст.57,58 Конституції України,ст. 5 ЦК України, ст. 3 ЦПК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у квітні 2003 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення спірного правочину. Так, відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції чинній на момент укладення спірного правочину) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст.227 ЦК Української РСР (в редакції чинній на момент укладення спірного правочину), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Водночас, ЦК Української РСР набув чинності з 1 січня 1964 року. На момент набрання ним чинності до об`єктів, на які громадяни СРСР могли мати право особистої власності, відносився тільки житловий будинок. Квартири, як об`єкт індивідуальної власності та цивільного обігу, з`являються в ньому в зв`язку з прийняттям Закону Української РСР «Про власність», від 07.02.1991 року, введений в дію з 15.04.1991 року. Так, згідно ч.1 ст. 13 Закону Української РСР «Про власність» об`єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Таким чином, ст. 227 ЦК УРСР не регламентувала питання про форму правочину щодо купівлі-продажу квартири, а її застосування до договорів купівлі-продажу квартири мало характер аналогії. При цьому, заповнюючи прогалину в законодавстві, яка виникла у зв`язку з розширенням об`єктів індивідуальної власності та наступної трансформації її в приватну власність, стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, в редакції чинній, станом на 30.04.2003 року, тобто на дату укладання договору, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Аналогічні положення містяться в Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10.04.1998 «Щодо діяльності товарних бірж», а саме вказано, що укладена та зареєстрована біржою з дотриманням законодавства угода згідно з ст.15 Закону не потребує нотаріального посвідчення. Право власності позивача пройшло державну реєстрацію, отже, визнано державою Україна, як таке, що виникло на не заборонених підставах та відповідно до чинного на той час Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом №7/5 Міністерства юстиції України від 07.02.2002, в п. 9 Додатку 1 до п. 2.1 якого було передбачено договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, як правовстановлювальні документи, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Також, згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Вона, [PERSON] , фактично прийняла придбане майно (квартиру), отримала технічний паспорт на своє ім`я, зареєструвала квартиру. З часу купівлі по теперішній час, тобто з 30.04.2003 року, ніяких претензій у сторін одна до одної не було, жодні вимоги не заявлялися, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору від 30.04.2003 неможливе. На теперішній час не маэ можливості реалізувати свої права, оскільки договір від 30.04.2003 не був нотаріально посвідчений. Аналізуючи викладене, приймаючи до уваги, що договір купівлі-продажу є однією із письмової форми правочину, підписаний сторонами та пройшов державну реєстрацію відповідно до чинного на той час законодавства, договір від 30.04.2003 укладений на той час правомірно з додержанням вимог закону, то вважає, що у суду є всі підстави визнати зазначений договір від 30.04.2003 дійсним. У судове засідання позивачка не з`явилася, подала до суду заяву, згідно якої позов підтримала повністю, підтвердивши зміст позовної заяви, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавала, відзив у встановлений строк не подала, у зв`язку з чим на підставі ст. 280 ЦПК України, за згодою позивачки, судом проведено заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: витяг (а.с.6), договір (а.с.7), технічна характеристика (а.с.8-11), інформація з Державного реєстру (а.с.33). Суд,

Outcome: approved