Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 2006 року перебуває з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі та веде з ним спільне господарство. Чоловік займаючись підприємницькою діяльністю неодноразово здійснював ті чи інші фінансові операції в інтересах сім'ї, на що вона йому надавала свою згоду. Зазначає, що в жовтні 2014 року на її адресу надійшла позовна заява з доданими до неї документами з яких вона дізналася, що між її чоловіком - [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Фортуна-банк» в липні 2013 року було укладено Кредитний договір № 04КР/26/4655/ФР та що він отримав кредит в розмірі 304 000,00 грн. Дані кошти не використовувались в інтересах сім'ї. Посилається на те, що в поданій до Придніпровського районного суду м. Черкаси позовній заяві ПАТ «Фортуна-банк» просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі - 700 976,12 грн., що є їхньою спільною сумісною власністю. Вважає, що стягнення грошових коштів є незаконним, так як незаконним є сам Кредитний договір у відповідності до п. 2 ст. 61 та п. 1, 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України. Посилається на те, що в зв'язку з тим, що Кредитний договір виходить за межі дрібного побутового, згода вважає другого з подружжя є обов'язковою і повинна бути подана письмово, а вона ж не надавала жодної згоди на укладання такого Кредитного договору та не знала про його існування. Стягнення банком грошових коштів порушує її особисті майнові права та охоронювані законом інтереси у зв'язку з чим вимушена звертатись до суду за захистом порушених прав. У зв'язку з чим просить визнати Кредитний договір недійсним, як такий що направлений на розпорядження спільним майном подружжя, укладений без надання її згоди, відповідно до ст. 215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог заперечує, обґрунтувавши поясненнями, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду надана заява відповідно до якої просить проводити розгляд справи за його відсутності, вимоги позивачки визнає в повному обсязі. Суд вважає можливим слухати справу у відсутність третьої особи відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 30.07.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Фортуна-банк» був укладений Кредитний договір № 04КР/26/4655/ФР, за яким ПАТ «Фортуна-банк» надав останньому кредит. Відповідно до п.1.1.1. Надання кредиту здійснюється в гривнях, одноразово в повній сумі, зі сплатою 20 (двадцять) процентів річних в гривнях в межах максимального ліміту заборгованості 304 000 (триста чотири тисячі) гривень 00 копійок (а.с.5-11). Стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). Як вбачається зі змісту статей 627, 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається зі змісту ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата,пенсія,стипендія,інші доходи, одержані одним із подружжя. За ч. 3 даної статті, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. ст. 368, 369 ЦК України та ст. 65 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя, і тільки на розпорядження майном, що потребує нотаріального посвідчення, така згода має бути письмовою та нотаріально посвідчена. Положення ст. 65 Сімейного Кодексу України, щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а як вже зазначалося вище, відповідно до ч.4 в якій визначено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, лише в разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як встановлено судом та не спростовано позивачкою, остання посилається як на підставу для визнання договору недійсним саме на ту обставину, що кошти не використовувались в інтересах сім'ї, а тому до таких правовідносин норми ст. 65 СК України, не застосовуються. Відповідно до статті 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Частиною другою статті 73 СК України передбачено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Враховуючи та аналізуючи дану норму законодавства, суд приходить до висновку, що для застосування до позивачки зазначеної статті необхідним є саме доведення нею тієї обставини, що договір укладений одним із подружжя був укладений в інтересах сім'ї і те, що одержане за договором, використано на її потреби, однак позивачка звертаючись з позовом до суду категорично заперечує використання коштів отриманих її чоловіком за кредитним договором на потреби сім'ї про що зазначає в своєму позові і тому підстав для стягнення з неї за зобов'язаннями чоловіка кредитних коштів не має. В підтвердження необґрунтованості вимог позивачки щодо порушення її особистих майнових прав та охоронюваних законом інтересів зі сторони банку суду надана копія рішення від 21.09.2015 року Придніпровського районного суду м. Черкаси ( а.с.71), з якого вбачається, що заборгованість за кредитним договором стягнута лише з третьої особи - [PERSON]. Крім того, як зазначалося вище, положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовна вимога позивачки про визнання недійсним правочину - кредитного договору з викладених нею підстав, є такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При аналізі вищезазначених норм Закону суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір, може бути визнано недійсним якщо, його зміст суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; при укладенні договору у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; волевиявлення учасників договору не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі; він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, він суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що такі обставини при укладанні спірного Кредитного договору між сторонами були відсутні. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним не може вважатися таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін, оскільки відсутнє саме порушення будь-якого права останньої укладенням спірного договору. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 16, 202, 203, 204, 215, 252, 526, 530, 546, 553, 559, 626, 627, 628, 631, 638 ЦК України, ст.ст.61,65 СК України,Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed