Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про надання дозволу на виїзд з України громадянам України - дітям, які не досягли 16-річного віку за кордон без згоди та супроводу батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 17.12.2004 року по 14.12.2017 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них з відповідачем народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2017 року шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано. Позивачка зазначає, що з моменту розірвання шлюбу і по сьогоднішній день, маючи можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дітей, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у житті синів свідомо не приймає. В свою чергу позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню дітей. Аліменти, присуджені рішенням Шевченківського районного суду від 14.01.2019 року, [PERSON] сплачує несистематично. [PERSON] зазначає, що вона має намір вивезти дітей [PERSON] та [PERSON] до Турецької Республіки з метою оздороввлення, та з цією метою забронювала авіа-тур. Зазначає, що батько дитини безпідставно не надає дозволу на виїзд дітей за кордон. В зв`язку із цим позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кордон без згоди батька. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак через канцелярію подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відзиву на позов відповідач не подав. Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Статтею 280 ЦПК України передбачається, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 17.12.2004 по 14.12.2017 позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівеці від 14.12.2017 року шлюб між ним розірвано (а.с.13) Відповідач [PERSON] є батьком, а позивачка [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с.10), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с.11) [PERSON] забронювала авіа-тур з м. Чернівці в м. Анталія (Туреччина) на період з 04.07.2019 року по 14.07.2019 року, для себе та двох дітей: [PERSON] та [PERSON] (а.с.12) Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь - який час повернутися в Україні. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з матір`ю, яка забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, та те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дітей, суд приходить до висновку про необхідність надання дозволу на виїзд закордон [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , для оздоровлення, за відсутності згоди батька, на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved