Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом вказуючи, що з 18.06.1983 року вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. 02.12.2005 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого відповідач купив у останній жилий будинок № 63, з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами подвіря, що знаходяться по вул. Садова в с. Зоря Володарського району Донецької області. Вищевказане домоволодіння було зареєстроване за власником [PERSON] Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 05.10.2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. В звязку з тим, що зазначене майно було придбане протягом шлюбного життя, а тому є їх спільною сумісною власністю, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку № 63 по вул. Садова в с. Зоря Нікольського району Донецької області та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 18.06.1983 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, який в 2017 році було розірвано, але фактично разом вони не проживали з 2015 року. В 2005 році він придбав будинок № 63 по вул. Садова в с. Зоря. При розлученні, за домовленістю з позивачкою, він віддав їй автомобіль «Рено Кенго», а спірний будинок залишився йому, оскільки зі слів позивачки вона в будинку жити не збиралася. Таким чином, ними вже було розподілено сумісне майно подружжя. Проте, в 2016 році позивачка автомобіль продала, гроші від його продажу витратила, а тому тепер їй потрібен будинок. Він не заперечує проти визнання права власності на 1/2 частину будинку за позивачкою, лише за умови якщо вона її відпише їхній доньці. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 18.06.1983 року та розірвано згідно рішення Володарського районного суду Донецької області від 05.10.2017 року, яке ніким не оскаржувалось та набуло законної сили, що також не заперечувалося сторонами. В\~період сумісного подружнього життя позивача та відповідача,\~ згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 02.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1316, [PERSON] придбав у [PERSON] у власність жилий будинок № 63, з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами подвіря, що знаходиться у с. Зоря по вул. Садова Володарського району та розташований на земельній ділянці належній Зорянській сільраді. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Володарське бюро технічної інвентаризації» № 9234405 від 10.12.2005 року право власності на домоволодіння № 63 по вул. Садова в с. Зоря Володарського району Донецької області зареєстровано на імя [PERSON] Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 ( далі Постанова), встановлено ,що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 Сімейного кодексу України. Також, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ розяснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України. Таким, чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що домоволодіння № 63 розташоване по вул. Садова в с. Зоря Нікольського району Донецької області є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки придбане сторонами в період шлюбу, а тому воно підлягає розподілу з визнанням за позивачкою право власності на ? його частину. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею при зверненні до суду судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 640,00 грн. Судові витрати повязані з розглядом справи у виді правової допомоги в сумі 5000 грн. не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, оскільки останньою зазначена вимога не доведена.

Outcome: approved