Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частки з всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 22 липня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 05 лютого 2034 року. [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона з відповідачем з 18 липня 2015 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного проживання у них народилась дитина син [PERSON], [INFO]. Також позивачка вказує, що вони з відповідачем не проживають разом, та шлюб між ними не розірваний. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, ухиляється від його матеріального забезпечення. Сама утримувати сина належним чином вона не в змозі. [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Не заперечував виплачувати 30 % прожиткового мінімуму щомісячно, оскільки на даний час він працює водієм-експедитором в ТОВ «Оптіма фарм» з окладом 5 800, 00 грн. в місяць, та на його утриманні знаходяться також неповнолітній син від першого шлюбу [PERSON], та мати похилого віку [PERSON], [INFO], яка є інвалідом третьої групи. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 липня 2015 року знаходяться у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного проживання у них народилась дитина син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №466691. У свідоцтві про народження батьком дитини вказаний [PERSON] Також судом встановлено, що сторони не проживають разом, та з цього часу відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Дитина знаходиться на утриманні позивачки. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В силу ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України гарантовано, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів на інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти\~\~на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] працює водієм-експедитором в ТОВ «Оптіма фарм» з окладом 5 800, 00 грн. в місяць. На його утриманні знаходяться також неповнолітній син від першого шлюбу [PERSON], та мати похилого віку [PERSON], [INFO], яка є інвалідом третьої групи. У судовому засіданні відповідач погодився оплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, так як це передбачено законом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, вимоги позивачки про стягнення аліментів у розмірі 1/2 частки з всіх видів заробітку (доходу) відповідача, є безпідставними. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, та вважає за можливе стягнути з [PERSON]. на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 22 липня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 05 лютого 2034 року, допустивши негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У звязку зі звільненням позивачки від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вирішив стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: partial