Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості з заробітної плати, допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона з 1988 року працювала на підприємстві відповідача, та 04 січня 2021 року її було звільнено наказом №1-к від 04 січня 2021 року за власним бажанням. В день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунку усіх належних сум при звільненні у розмірі 25402,45 грн (з урахуванням лікарняних), з якої сплачено 4202,57 грн. Станом на день подання позовної заяви відповідач не сплатив позивачеві належні при звільненні суми у розмірі 19454,12 грн, а також 1745,76 грн лікарняних, які позивачка просить стягнути на її користь. Позивачка, зазначає, що її середньоденний заробіток на день звільнення становив 313,40 грн, а тому відповідач повинен сплатити йому зазначену суму за кожен день затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2021 року по день ухвалення судом рішення без утримання податків та обов`язкових зборів. Дії роботодавця, щодо не проведення з позивачем розрахунку при звільненні, поставили його у скрутне матеріальне становище, що унеможливило нормальне існування його та членів його сім`ї, а також призвело до тяжкого психологічного стану позивача, останній змушений був шукати інше джерело доходу, у зв`язку із чим він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 8000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: невиплачену суму заробітної плати у розмірі 19454,12 грн, та допомогу у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 1745,76 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення, а також моральну шкоду у сумі 8000,00 грн. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 24 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 02 серпня 2021 року (а.с. 13). Від відповідача на адресу суду 17 червня 2021 року надійшов відзив на позов у строк, встановлений судом, з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивач був звільнений наказом підприємства №1-к від 04 січня 2021 року у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Сума до сплати, яка належить до сплати [PERSON] становить 18026,94, у тому числі: за грудень 2020 року становить 4355,83 грн (без врахування лікарняних за рахунок ФССУ) - була частково погашена на суму 3478,61 грн (платіжними дорученнями: №22 від 09 лютого 2021 року у сумі 675,20 грн; №3 від 25 січня 2021 року у сумі 2803,41 грн), за січень 2021 року становить 17873,68 грн (без врахування лікарняних за рахунок ФССУ) - була частково погашена платіжним дорученням: №97 від 12 травня 2021 року у сумі 723,96 грн. Станом на 10 червня 2021 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 18026,94 грн. Відповідачем дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки численні борги на підприємстві, у тому числі із заробітної плати та постачання (розподіл) електроенергії, утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене відповідачем вугілля у сумі 59987377,51 гривень, яка на теперішній час є непогашеною. За підсумками роботи за І квартал 2021 року збитки підприємства склали 99092 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01.05.2021 року складає 1543295 тис. грн. Згідно з постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.04.2020 року у виконавчому провадженні було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у таких банківських установах, як АТ «ОТП Банк», АТ «КІБ», АБ «Південний». Накладення вказаних арештів призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача, що також унеможливило здійснення будь-яких платежів у тому числі й з виплати заробітної плати. На думку відповідача, з наведеного вбачається, що відсутня вина підприємства, що виключає відповідальність останнього за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні. Відповідач зазначає, що [PERSON] не надала жодного доказу того, що він зазнав моральної шкоди, а також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями (бездіяльністю) відповідача та моральними стражданнями, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди у сумі 8000,00 гривень, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на вищевикладене відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні вимог позову у повному обсязі, а справу розглядати за відсутності представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 17-18). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] у період часу з 15 грудня 1988 року по 04 січня 2021 року працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», та була звільнена 04 січня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 12 червня 1984 року (а.с. 8-10). Відповідно до довідки державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», наданої на адвокатський запит №11 від 21 квітня 2021 року, та довідки державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 10 червня 2021 року, [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №1-к від 04 січня 2021 року була звільнена 04 січня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. За жовтень 2020 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 4286,16 грн (у тому числі лікарняні за рахунок ФССУ - 220,18 грн), належна сума до сплати складала 3273,11 грн, яка була погашена у повному обсязі: - 1845,93 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №19 від 18 грудня 2020 року (погашено до звільнення); - 1427,18 грн - згідно з довідкою відповідача №б/н від 10 червня 2021 року заборгованість із заробітної плати за жовтень 2020 року станом на 10 червня 2021 року відсутня. За грудень 2020 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 5846,84 грн (у тому числі лікарняні за рахунок ФССУ - 435,88 грн), належна сума до сплати складала 4355,83 грн, яка була частково погашена: - 2803,41 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №3 від 25 січня 2021 року (а.с. 19-21, 30); - 675,20 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №22 від 09 лютого 2021 року (а.с. 22-24, 31). Отже, станом на 10 червня 2021 року заборгованість з заробітної плати за грудень 2020 року перед позивачкою становить 877,22 грн (4355,83 грн - 2803,41 грн - 675,20 грн). За січень 2021 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 23293,02 грн (у тому числі лікарняні за рахунок ФССУ - 1089,70 грн), належна сума до сплати складала 17873,68 грн, яка була частково погашена: - 723,96 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №97 від 12 травня 2021 року (а.с. 25-27, 32). Отже, станом на 10 червня 2021 року заборгованість з заробітної плати за січень 2021 року перед позивачкою становить 17149,72 грн (17873,68 грн - 723,96 грн). Допомога по тимчасовій непрацездатності, нарахована позивачці за період з жовтеня 2020 року по січень 2021 року у сумі 1745,76 грн (220,18 грн + 435,88 грн + 1089,70 грн) сплачена не була. Таким чином, із зазначених довідок відповідача вбачається: - за період з жовтня 2020 року по січень 2021 року позивачці було нараховано заробітну плату у розмірі 33426,02 грн (4286,16 грн + 5846,84 грн + 23293,02 грн); - станом на день звільнення позивачці не було сплачено 23656,69 грн (17873,68 грн + 4355,83 грн + 3273,11 грн - 1845,93 грн (сума сплачена до дня звільнення); - станом на 10 червня 2021 року сума заборгованості із заробітної плати позивачки становить 18026,94 грн (23656,69 грн - 1427,18 грн - 2803,41 грн - 675,20 грн - 723,96 грн); - станом на 10 червня 2021 року нарахована позивачці допомога по тимчасовій непрацездатності за період з жовтня 2020 року по січень 2021 року у сумі 1745,76 грн (220,18 грн + 435,88 грн + 1089,70 грн) не сплачена останній. Середньоденна заробітна плата позивачки на час звільнення склала 313,40 грн (а.с. 11, 28). Згідно з довідкою №б/н від 03 червня 2021 року за підсумками роботи державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» за І квартал 2021 року збитки підприємства склали 99092 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01 травня 2021 року складає 1543295 тис. грн.(а.с. 30). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнена з підприємства 04 січня 2021 року за власним бажання у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з останньою не було проведено повного розрахунку всіх належних їй сум при звільненні у розмірі 23656,69 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 313,40 грн, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. За ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України, яка кореспондується зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з позовної заяви позивачка просить суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 19454,12 грн. Натомість відповідачем у відзиві на позов та довідці №б/н від 10 червня 2021 року зазначено, що заборгованість із заробітної плати за жовтень 2020 року у розмірі 1427,18 грн, яка існувала на день звільнення позивачки, станом на 10 червня 2021 року відсутня. Зазначений факт позивачем не оспорювався, відповіді на відзив у встановлений судом строк ним не надавалося, а тому суд вважає доведеним факт відсутності станом на 10 червня 2021 року заборгованості за жовтень 2020 року у розмірі 1427,18 грн, яка існувала на день звільнення позивачки. З урахуванням наведеного, сума заборгованості із заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 18026,94 грн (19454,12 грн - 1427,18 грн). Вирішуючи питання щодо стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд зазначає наступне. З позовних вимог вбачається, що позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у сумі 1745,76 грн. Так, з довідки відповідача, виданої на адвокатський запит №11 від 21 квітня 2021 року, вбачається, що позивачці разом із нарахуванням заробітної плати за період з жовтня 2020 року по січень 2021 року було нараховано допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у сумі 1745,76 грн (220,18 грн + 435,88 грн + 1089,70 грн). Відповідачем не було надано доказів сплати зазначеної суми допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністюна користь позивачки, відзив на позов також не містить такої інформації, а тому суд вважає, що перед позивачкою існує заборгованість зі сплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністюу сумі 1745,76 грн, яка підлягає стягненню. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV від 23.09.1999) та п.п. 3, 10 ч.1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Згідно з п.1 ч. 1, ч.2 ст. 22 Закону №1105-XIV від 23.09.1999 допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності. Частиною першою ст. 30 Закону №1105-XIV від 23.09.1999 передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 34 Закону №1105-XIV від 23.09.1999 фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Страхувальник відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. З системного аналізу наведених норм вбачається, що обов`язок щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності покладається на Фонд соціального страхування України. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається за основним місцем роботи, для виплати якої страхувальник (роботодавець) відкриває окремий поточний рахунок. Фінансування страхувальників (роботодавців) для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності здійснюється робочими органами Фонду соціального страхування України. Враховуючи те, що за приписами ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а допомога по тимчасовій непрацездатності відноситься до виплати, яка належить працівнику при звільненні, то обов`язок виплатити позивачці належну при звільненні допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 1745,76 грн покладається на державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая», яку він отримує від органу Фонду соціального страхування України на окремий поточний рахунок, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 30 січня 2018 року у справі №760/18557/15-ц. Крім того, відповідачем у відзиві не спростовано факту існування перед [PERSON] заборгованості з допомоги по тимчасовій непрацездатності у сумі 1745,76 грн, відповідачем також не надано доказів неперерахування зазначеної суми допомоги Фондом на окремий поточний рахунок відповідача. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 313,40 грн, що підтверджується листом державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 10 червня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Розмір компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з дня звільнення по день ухвалення рішення у справі, а саме: з 05 січня 2021 року (з наступного дня після звільнення) по 02 серпня 2021 року (включно), де кількість робочих днів - становить 143 дні (у січні 2021 року - 18 р.д., у лютому 2021 року - 20 р.д., у березні 2021 року - 22 р.д., у квітні 2021 року - 22 р.д., у травні 2021 року - 18 р.д., у червні 2021 року - 20 р.д., у липні 2021 року - 22 р.д., у серпні - 1 р.д.), складає 44816,20 грн (143 робочих дні х 313,40 грн). Враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останньої враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві наявні численні борги через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконувала покладені на неї трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої та несплаченої відповідачем заробітної плати за період з жовтня 2020 року по січень 2021 року складала 33426,02 грн, що підтверджується довідкою відповідача, виданою на адвокатський запит №11 від 21 квітня 2021 року, була сплачена підприємством частково, тому стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34000,00 грн буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 8000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який понад 30 років працював на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального стану [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, доходить висновку, що з відповідача державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 грн, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення позовної вимоги зі стягнення заборгованості із заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності [PERSON] у сумі 19772,70 грн (18026,94 грн + 1745,76 грн), а останній відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі 846,87 грн (19772,70 грн х 908 грн / (19454,12 грн + 1745,76 грн ). Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.2122852169.1 від 14 травня 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 908,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 34000,00 грн та моральної шкоди у сумі 5000,00 грн, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 670,48 грн: (34000,00 грн +5000,00 грн) х 908 грн / (44816,20 грн + 8000,00 грн). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial