Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] про визначення місця мешкання дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] та надання дозволу [PERSON] на необмежені поїздки за кордон з дитиною, [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу другого з батьків [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 21.04.2010 р. за рішенням Приморського районного суду м. Одеси розірвано шлюб, укладений між нею [PERSON] з [PERSON]. Всупереч ст.109 СК України, зазначеним рішенням суду не було визначено місце мешкання дитини [PERSON], [INFO], який народився у позивачки та відповідача в шлюбі. Після розірвання шлюбу і до цього часу, неповнолітній [PERSON], [INFO] знаходиться на утриманні і вихованні матері [PERSON], яка мешкає за кордоном, в зв'язку з тим, що нова родина та чоловік позивачки мешкає та працює за межами України. Дані обставини позивачка підтвердила доданими до позову документами: копією дитячого закордонного паспорта/інформацією в паспорті матері, дозволом відповідача для тимчасових поїздок дитини за кордон, та ін. З зазначених документів вбачається, що тривалий час [PERSON], [INFO] утримується і виховується матір'ю [PERSON] і знаходиться з нею за межами України. В той же час, відповідач за весь період знаходження його сина [PERSON], [INFO] з його матір'ю не спілкувався з дитиною, грошових коштів на його утримання не надавав, не цікавився його життям, участі у вихованні не приймав. Дитина звикла знаходитися за межами України поряд з матір'ю та її новою родиною, які піклуються про його розвиток та здоров'я, витрачають значний час на його виховання. Відповідач не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями і своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, у зв'язку з чим, суд не може передати дитину для проживання з батьком. Але на прохання позивачки дати згоду на необмежені поїздки [PERSON], [INFO] за кордон, відповідач безпідставно такої згоди не дає. Поїздки дитини за кордон здійснюється [PERSON] в інтересах [PERSON], [INFO] з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов, здобуття освіти та підготовкою до самостійного життя, однак відповідач безпідставно не дає згоди на такі поїздки. Позивачка має бажання та можливість забезпечити виїзди дитини за кордон, тому що виїзд [PERSON], [INFO] за кордон відповідає його інтересам, але для цього є необхідним отримати дозвіл для виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків для необмежених кількістю поїздок. Бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон, за її думкою, повністю узгоджується з його правами та обов'язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України і відсутні обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон. Позивачка в своєму позові просить суд під час вирішення спору щодо місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] прийняти до уваги ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до матері, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Позовні вимоги просить задовольнити повністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 квітня 2010 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси розірвано шлюб, укладений між позивачкою та позивачем. На підставі такого рішення Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 09.06.2010 р. видано Свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER], актовий запис № 131 від 09.06.10 р. [INFO] в шлюбі у подружжя народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], актовий запис про народження за № 995 від 18.10.2005 р., зробленим Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. При прийнятті рішення Приморським районним судом м. Одеси від 21.04.2010 р. про розірвання шлюбу між сторонами не було вирішено питання про місце проживання дитини. Сторони проживають окремо. Позивачка з 19.04.2011 р. знаходиться в другому шлюбі з громадянином Сполучених Штатів Америки, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 20.04.2011 р. Неповнолітня дитина проживає з матір'ю та більшу частку календарного року знаходиться з за межами України в родині другого чоловіка. Неповнолітньому було оформлено закордонний паспорт дитини [NUMBER], виданий 20.09.11 р. Відповідач раніш надавав одноразові згоди на виїзд своєї неповнолітньої дитини з матір'ю за кордон до США. Позивачка має бажання та матеріальну можливість забезпечити виїзд дитини за кордон. Виїзд [PERSON], [INFO] за кордон на думку позивачки, відповідає його інтересам, але для цього є необхідним отримати дозвіл для виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків для необмежених кількістю поїздок. Згідно зі ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доход), зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Спори про місце проживання дітей можуть розглядатися судом до розірвання шлюбу, одночасно з розглядом справи про розірвання шлюбу або через деякий час після розірвання шлюбу. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У відповідності з ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 ч. 1 Правил перетину державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Ці ж самі положення закріплено в п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, в якому зазначено, що оформлення паспорта/проїзного документу здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України. Згідно із законодавством України, обставини, які обмежують право виїзду дитини за кордон є відсутні. Поїздки дитини за кордон здійснюється позивачкою в інтересах [PERSON], [INFO] з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов, здобуття освіти та підготовкою до самостійного життя, однак відповідач безпідставно не дає згоди на такі поїздки. Відповідач по справі не може дійти згоди стосовно здійснення поїздок дитини за кордон, що суперечить інтересам дитини. Виходячи з вищенаведеного, необхідно визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] та надати позивачці [PERSON] дозвіл [PERSON] необмежені поїздки за кордон з дитиною, [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу другого з батьків [PERSON] до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: approved