Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

Позивачка звернулась в суд із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 29 грудня 2011 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За час проживання в шлюбі [INFO] народився син [PERSON], який проживає із позивачкою. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, зв'язок з сином не підтримує. Для відпочинку та оздоровлення вона має намір поїхати за кордон до Португалії. Тому просить надати дозвіл на виїзд дітей на відпочинок за кордон без дозволу (без згоди) та супроводу батька, оскільки добровільну згоду відповідач не дає. В судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся в установленому законом порядку. В зв'язку з цим ухвалено проводити розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богородчанського районного суду від 29.12.2011 року. За час перебування у шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON]. В даний час позивачка має намір поїхати з сином на відпочинок за кордон, однак відповідач дозвіл на виїзд дитини надати відмовляється. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною другою та четвертою ст. 150 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину. Відповідно до ч.2 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині таких захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З врахуванням вищенаведеного суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд їх сина [PERSON] за кордон без згоди батька такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved