Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на «Кашалаба», у березні 2014 р. звернулась в суд з позовом до відповідачів, у якому просила: 1) визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на будинковолодіння № 41 по вул. Царинка в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області від 09.03.2011 р., виданий [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.09.2000 р.; 2) визнати за нею право власності на ? частину будинковолодіння № 41 по вул. Царинка в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області у порядку спадкування за законом після померлої [PERSON]; 3) визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 вересня 2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 443. Ухвалою суду від 03.11.2016 р. до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено [PERSON] Заявлені вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [PERSON] був її дідом, батьком її покійного тата [PERSON], її матір [PERSON] зареєстрована у спірному будинковолодінні № 41 по вул. Царинка в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області. У цьому будинку з часу народження проживає і вона, з 1985 р. до 15.03.2010 р. була зареєстрована за цією адресою. Спірне будинковолодіння побудоване у 1977 р. її дідом [PERSON] На момент будівництва та на час оформлення права власності на будинок у 1990 р. та 2000 р. дід перебував у шлюбі з її бабою [PERSON], тому будинковолодіння належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Батько позивачки [PERSON] помер 18.06.2003 р., баба [PERSON] померла 10.06.2009 р., дід [PERSON] помер 10.03.2014 р. Оскільки баба не залишила заповіту, позивачка як внука має право на спадкування після її смерті за правом представлення як спадкоємець за законом першої черги. Після смерті баби вона прийняла спадщину відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, вона нарівні з дідом успадкувала у рівних частках належну бабі половину спірного будинковолодіння, ставши власником ? частини. Однак, у порушення її прав Стриганецька сільська рада 09.03.2011 р. видала [PERSON] оспорюваний дублікат свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння, на підставі якого останній зареєстрував за собою право власності на спірне будинковолодіння, а 13.09.2011 р. відчужив його відповідачці [PERSON] на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, розпорядившись належною позивачці часткою будинковолодіння без її згоди. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача Стриганецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області в судове засідання не зявився, у поданій суду заяві відповідач позов не визнав, просив справу розглянути у відсутності свого представника. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що оспорюваний позивачкою договір купівлі-продажу спірного будинковолодіння є дійсним. Відповідачка проплатила гроші за придбане нерухоме майно, вона є добросовісним набувачем. Позивачка не довела обставин щодо недійсності вказаного правочину; крім того, нею обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, згідно розяснень, що містяться у постанові Пленуму ВВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача, тобто вправі на підставі ст.388 ЦК України звернутись до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Щодо вимоги про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності, то позивачкою вже оскаржувалось отримане [PERSON] свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння, рішенням Тисменицького районного суду від 15.11.2013 р. у позові відмовлено, а оспорюваний у даній справі дублікат свідоцтва про право власності виданий на підставі втраченого свідоцтва про право власності. [PERSON] як забудовник законно отримав свідоцтво про право власності, а потім його дублікат. На час визнання права власності за [PERSON] на спірне будинковолодіння прав позивачки порушено не було, тому ця вимога є безпідставною. Третя вимога про визнання права власності на ? частину будинковолодіння у порядку спадкування за законом за правом представлення є передчасною та невмотивованою, оскільки позивачка не дотрималась досудового порядку, не зверталась до нотаріуса за оформленням спадщини після смерті баби. Просила відмовити у задоволенні всіх позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що оспорюваний позивачкою договір купівлі-продажу спірного будинковолодіння укладався за ініціативою [PERSON], за заповітом якого він отримав у спадщину дві земельні ділянки; вважає договір законним і дійсним. Вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що основним предметом спору є право власності на будинковолодіння № 41 по вул. Царинка в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області. Як встановлено попередніми судовими рішеннями (рішенням Тисменицького районного суду від 15.11.2013 р., ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2014 р. т.1, а.с.31-35, 21-23), забудовником спірного будинковолодіння був дід позивачки [PERSON], якому рішенням виконкому Івано-Франківської районної ради народних депутатів від 22.04.1977 р. № 140 дозволено будівництво житлового будинку на старому місці, для чого 23.12.1977 р. йому відведено земельну ділянку в натурі, що підтверджується виданим на його імя свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Івано-Франківської області від 12.12.1977 р.; спірне будинковолодіння станом на день набрання чинності Законом України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) не мало статусу колгоспного двору; вказане будинковолодіння в силу змісту ст.112 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) належало лише [PERSON] та [PERSON] як подружжю на праві спільної сумісної власності. У відповідності з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, встановлено, що спірне будинковолодіння належало дідові та бабі позивачки [PERSON], [PERSON] як подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки батько позивачки [PERSON] помер 18.06.2003 р. (т.1, а.с.14), тобто до смерті своєї матері [PERSON], що настала 10.06.2009 р. (т.1, а.с.15), позивачка відповідно до вимог ч.1 ст.1266 ЦК України спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові, якби він був живий на час відкриття спадщини. Після смерті баби [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй половину спірного будинковолодіння, яку прийняли спадкоємці за законом першої черги чоловік померлої [PERSON] та її внука [PERSON] за правом представлення у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовились від прийняття спадщини. Тобто, позивачка нарівні з дідом успадкувала у рівних частках належну бабі половину спірного будинковолодіння, ставши власником ? частини вказаного будинковолодіння. Та обставина, на яку посилалась представник відповідача, що позивачка не звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини після смерті баби, не позбавляє позивачку права на належну їй частку у спадщині, оскільки згідно з положеннями ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги про визнання права власності на ? частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом, яка підлягає до задоволення. Щодо вимоги про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння, то суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що позивачкою вже оскаржувалось отримане [PERSON] свідоцтво про право власності та рішенням Тисменицького районного суду від 15.11.2013 р. у позові відмовлено, а оспорюваний у даній справі дублікат свідоцтва про право власності виданий на підставі втраченого свідоцтва про право власності. При цьому суд зазначає, що вказаним судовим рішенням встановлено, що рішенням виконкому Стриганецької сільської ради від 30.11.2010 р. № 7 втрачене свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння від 28.09.2000 р. визнано таким, що втратило чинність, сільська рада 09.03.2011 р. видала [PERSON] взамін втраченого оригіналу свідоцтва дублікат вказаного свідоцтва, на підставі якого за [PERSON] 09.03.2011 р. зареєстровано право власності на спірне будинковолодіння; що оспорюване [PERSON] свідоцтво від 28.09.2000 р. втратило чинність, а виданий взамін втраченого правоустановлюючого документу дублікат від 09.03.2011 р. нею не оспорювався. У рамках розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що відповідач Стриганецька сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області, якій було достовірно відомо про те, що позивачка шляхом прийняття спадщини після смерті у 2009 р. баби [PERSON] стала фактичним власником ? частини спірного будинковолодіння, порушуючи права позивачки, 09.03.2011 р. видала [PERSON] оспорюваний дублікат свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння. З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що вказана позовна вимога підлягає до часткового задоволення, оспорюваний дублікат свідоцтва про право власності (т.1, а.с.10) слід визнати недійсним в ? частині будинковолодіння. Так само підлягає до часткового задоволення в ? частині будинковолодіння і остання позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинковолодіння з огляду на наступне. Згідно отриманого дублікату свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння від 09.03.2011 р. [PERSON], фактично являючись власником ? частин будинковолодіння, на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.09.2011 р. (т.1, а.с.18) відчужив відповідачці [PERSON] ціле будинковолодіння, незаконно розпорядившись таким чином належною позивачці часткою будинковолодіння без її згоди. Тому оспорюваний договір купівлі-продажу у частині відчуження ? будинковолодіння не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, що згідно ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину в цій частині. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки мала на підставі ст.388 ЦК України звернутись до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. При цьому суд вважає, що порушене право позивачки на ? частину спірного будинковолодіння, яка не визначена в натурі, підлягає захисту саме шляхом визнання недійсним оспорюваного договору в цій частині. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 203 ч.1, 215, 321, 1266 ч.1, 1268 ЦК України,

Outcome: partial