Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період з 19.07.1975 року по 01.03.2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], [INFO]. За час проживання у шлюбі ними за рахунок спільної праці і спільних коштів було набуто 23/100 частин житлового будинку №11 по провулку 2-му Новогоголівському в м. Житомирі. За згодою інших співвласників будинку частина будинку, яка знаходяться в їх користуванні, іменується як квартира № 3. Спірна частина будинку була збудована шляхом прибудови до вже існуючого будинку та прийнята в експлуатацію в установленому законом порядку. В подальшому на імя відповідача було оформлене свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами. Просить визнати спільною сумісною власністю її та відповідача 23/100 частин житлового будинку № 11 по провулку 2-му Новогоголівському в місті Житомирі, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 18978752; поділити майно, яке є спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на 23/200 частин житлового будинку № 11 по провулку 2-му Новогоголівському в місті Житомирі; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 18978752; визнати за відповідачем, право власності на 23/200 частин житлового будинку № 11 по провулку 2-му Новогоголівському в місті Житомирі; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 18978752. В судове засідання позивачка не з»явилася, однак надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судові засідання не зявився, однак надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В період з 19.07.1975 року по 01.03.2016 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], [INFO]. За час проживання у шлюбі сторонами за рахунок спільної праці і спільних коштів було набуто 23/100 частин житлового будинку №11 по провулку 2-му Новогоголівському в м. Житомирі. За згодою інших співвласників будинку частина будинку, яка знаходяться в користуванні сторін, іменується як квартира № 3. Спірна частина будинку була збудована шляхом прибудови до вже існуючого будинку та прийнята в експлуатацію в установленому законом порядку. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно дост. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78,80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Таким, чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою і відповідачем право власності - за кожним на 23/200 частини вказаного майна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1409,60 грн.

Outcome: approved