Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить зобов`язати відповідача [PERSON] за власні кошти знести господарську споруду - вольєр для собаки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на межі з її земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , де й проживає разом з сім`єю. По сусідству проживають відповідачі, котрі у 2016 році на території домогосподарства побудували вольєр для собаки, який розміщено на відстані 0,5 м від межі земельних ділянок та орієнтовно на відстані 5-7 м від її житлової будівлі, що, на її думку, не узгоджується з вимогами ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», у зв`язку з чим вона зверталася до Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області, якою було прийнято рішення, що вищевказана споруда зведена [PERSON] з істотним порушенням вимог чинного законодавства та підлягає перенесенню. Аналогічне порушення встановлено і Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області. Проте відповідачі ухиляються від виконання вказаних рішень та рекомендацій, а тому вона змушена звертатись до суду з позов про усунення порушень свого права. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.04.2019 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Станківська сільська рада Стрийського району Львівської області про порушення правил добросусідства та усунення перешкод у користуванні власністю прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 06.05.2019. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі. 02.05.2019, скориставшись процесуальним правом, [PERSON] подав відзив на позов, в обґрунтування якого покликався на те, що з метою добросусідства та усунення подальших конфліктів зі згоди власника сусідньої земельної ділянки [PERSON] ним встановлено суцільну металеву огорожу вздовж суміжних ділянок, а вольєр перенесений між гаражем та будинком. Порушення, про які вказує позивачка, усунуті до пред`явлення останньою позову до суду, а тому просить у задоволенні такого відмовити Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.08.2019 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Станківська сільська рада Стрийського району Львівської області про порушення правил добросусідства та усунення перешкод у користуванні власністю. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 05.09.2019. Розгляд справи по суті відбувся 27.05.2020 за участі позивачки, відповідача [PERSON] та їх представників. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Бабій Б.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечив у повному обсязі, покликаючись на викладені у відзиві обставини. Представник відповідачів [PERSON] . та [PERSON] адвокат Дмитрович Н.В. просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв`язку з його безпідставністю. Представник третьої особи Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вирішив розгляд справи по суті проводити за його відсутності, оскільки неявка останнього не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін та їх представників, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши у засіданні порушення прав позивачки цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 133002023 та № 132991186 від 02.08.2018 [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці за вказаною адресою, що призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4625386400:01:006:0051, площею 0,1258 га /а.с. 10-11/. Згідно з довідкою № 201 від 07.03.2019, виданою Станківською сільською радою Стрийського району Львівської області, в [ADDRESS] зареєстрована та проживає позивачка [PERSON] разом з чоловіком та малолітньою дочкою /а.с. 9/. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 185664 від 19.11.2009 відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4625386400:01:006:0052, площею 0,0996 га, що межує із земельною ділянкою позивачки. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13964868 від 21.03.2007 [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на вказаній земельній ділянці. Згідно з довідкою № 228 від 19.03.2019, виданою Станківською сільською радою Стрийського району Львівської області, в [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що між сторонами протягом тривалого часу наявний конфлікт щодо розміщення [PERSON] на своїй земельній ділянці вольєра та утримання у ньому собаки. При цьому судом встановлено, що власником згаданої собаки породи «німецька вівчарка» по кличці Оскар є відповідач [PERSON] , що є зятем [PERSON] . Собака Оскар має ідентифікаційний паспорт, який свідчить про наявність в останнього всіх належних щеплень та оглядів, нагороджена дипломом за проходження курсу слухняності. Також судом встановлено, що наявний між сторонами конфлікт за заявою [PERSON] був предметом розгляду комісії по сільському господарству та земельних питаннях Станківської сільської ради, за результатами якого 20.02.2019 проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що на місцевості (проживаючого сусіда [PERSON] ) по сусідству з [PERSON] на відстані орієнтовно 0,5 м від суміжного землекористувача розташований вольєр для собаки; на момент проведення обстеження за сітчастим парканом вольєра виявлено рештки фекалій. Комісією рекомендовано [PERSON] перенести вольєр для собаки, розташувавши його з урахуванням побажання сусідки [PERSON] , дотримуватися чистоти та порядку, не забруднювати довкілля; використовувати земельну ділянку з дотриманням правил добросусідства. Роз`яснено сторонам, що в разі невиконання [PERSON] норм ст. 103 ЗК України спірне питання може бути вирішено судом, про що складено акт обстеження земельної ділянки на підставі заяви [PERSON] від 20.02.2020 /а.с. 14/. Крім цього, за результатами розгляду заяви [PERSON] . Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області наведено обставини та надано рекомендації, аналогічні тим, що зазначені в акті обстеження земельної ділянки від 20.02.2020 /а.с. 12/. Частиною 3 ст. 13 Конституції України встановлено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно зі ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Стаття 152 ЗК України встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. При цьому, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Так, дослідженими в судовому засіданні обставинами справи встановлено наявність між сторонами спору щодо розміщенням відповідачами на сусідній з позивачкою земельній ділянці вольєра та утримання в ньому собаки, з приводу чого позивачка зверталась як до органів виконавчої влади, так і до органів місцевого самоврядування з метою належного реагування та фіксації порушення її прав та забезпечення їх відновлення. Дійсно, на момент проведення відповідних оглядів та обстежень 20.02.2019 було встановлено ряд порушень правил добросусідства щодо утримання собаки з боку відповідачів, у зв`язку з чим останнім було надано ряд рекомендацій з метою усунення виявлених порушень, а позивачці роз`яснено право звернення до суду, яким остання і скористалася. Судом встановлено, що в ході розгляду справи відповідачами виконано рекомендації комісії по сільському господарству та земельних питаннях Станківської сільської ради, що підтверджує відповідний акт обстеження земельної ділянки від 23.05.2019 та долучені фотодокази, які підтверджують перенесення вольєра для собаки та встановлення суцільного паркана з бляхи на бетонному фундаменті висотою 20 см на відстані понад 0,5 м від суміжного паркана (сітки) позивачки. Суд критично оцінює доводи позивачки про те, що зазначений акт не може слугувати доказом усунення зазначених нею у позовній заяві перешкод, оскільки вказаний огляд відбувався без участі представника Держпродспоживслужби, а саме перенесення вольєра для собаки відбулося під її вікна з порушенням вимог ДБН 360-62** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», що спричиняє значний шум та нестерпний запах від фекалій та нечистот, які стікають їй на подвір`я, з огляду на таке. З метою встановлення достовірності відомостей, наведених в акті обстеження земельної ділянки від 23.05.2019, в судовому засіданні в якості свідка допитано заступника начальника Стрийського районного управління Держпродспоживслужби у Львівській області [PERSON] , який був присутній під час обстеження земельної ділянки 20.02.2019. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що виконані відповідачами роботи щодо перенесення вольєра для собаки відповідають досягнутим сторонами 20.02.2019 домовленостям. Крім цього, при огляді представлених фотографій місця події звернув увагу на суцільну огорожу, встановлену відповідачами, якої при попередньому обстеженні земельної ділянки не було. Що стосується покликання позивачки [PERSON] на порушення відповідачами при розміщенні вольєру для собаки вимог ДБН 360-92**, то суд звертає увагу, що такі втратили чинність. При цьому доказів порушень відповідачами вимог ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», чи вимог санітарних норм та пожежних вимог ДСП 173-96, ДБН В.1.1-7, у тому числі для житлових та громадських будинків на суміжних земельних ділянках, [PERSON] не наведено, а судом не здобуто Не заслуговують на увагу покликання позивачки на нестерпний запах та шум, спричинений собакою, оскільки позивачкою не надано, а судом не здобуто доказів перевищення в атмосферному повітрі на території домоволодіння [ADDRESS] гранично допустимої концентрації хімічних і біологічних чинників в атмосферному повітрі населених місць, а також доказів того, що виміряні значення еквівалентного рівня звуку перевищують гранично допустимі рівні (ГДР) в порушення вимог СН № 3077-84. Більше того, будучи наділеною процесуальним правом заявляти клопотання про призначення відповідних експертиз, позивачка та її представник таким не скористалися. В зв`язку із зазначеним суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] про спричинення собакою шуму та неприємного запаху, оскільки вони є родичами позивачки (тіткою та братом відповідно) та надані ними не на основі безпосередніх спостережень, а зі слів позивачки. Суд неодноразово викликав у судове засідання свідків, що були членами комісії під час обстеження земельної ділянки на підставі заяви [PERSON] 20.02.2019, про допит яких заявляла клопотання позивачка, проте такі на виклик суду не з`явилися. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейська конвенція про захист домашніх тварин визначає, що будь-яка особа, яка утримує домашню тварину або яка дала згоду доглядати за нею, несе відповідальність за її здоров`я та благополуччя. При цьому, відповідно до ст.ст. 7, 9 Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» місце утримання тварин повинно бути оснащено таким чином, щоб забезпечити необхідні простір, температурно-вологісний режим, природне освітлення, вентиляцію та можливість контакту тварин із природним для них середовищем. Правила утримання домашніх тварин встановлюються органами місцевого самоврядування. Таким чином, доводи позивачки [PERSON] про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу в результаті розміщення відповідачами вольєра з собакою на належній відповідачу [PERSON] земельній ділянці на її конкретні, реальні, індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивачки з реалізацією відповідачами своїх прав, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Знову ж таки суд звертає увагу на відсутність порушень прав позивачки розміщеним вольєром для собаки, обґрунтованість порушень своїх прав позивачка не навела та не надала суду відповідних доказів. Наведене може лише свідчити про зловживання з боку позивачки [PERSON] правом на звернення до суду з безпідставним позовом. Зважаючи на викладене, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, оскільки судом не встановлено факту порушення її прав та об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні нею цих прав, а тому в задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , судові витрати слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed