Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що 29.05.2017 шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення суду. До розірвання шлюбу відповідач проживав і на теперішній час проживати у спірній квартирі. На момент розірвання шлюбу спірна квартира належала на праві власності [PERSON] . 21.08.2019 [PERSON] уклала з позивачкою договір дарування вищевказаної квартири, на підставі якого позивачка отримала у власність спірну квартиру. На сьогоднішній день позивачка має з відповідачем конфлікт щодо користування її квартирою. Вона не бажає його подальшого проживання, має напружені стосунки з відповідачем, погрози від нього на її адресу. Неодноразово вона зверталась до відповідача щодо виселення з її власності, однак добровільна його згода щодо цього відсутня, жодне позасудове врегулювання цього спору не можливе. Зазначені дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні прав позивача як власника квартири. Відповідач не є членом сім`ї позивачки, вона не веде з ним спільного господарства, оскільки проживає та працює в місті Києві. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі з 22.07.1994. Квартира в якій мешкає відповідач, була придбана спільно сторонами з біржі 07.05.1998 після одруження. З моменту придбання та до самого розлучення сторони постійно та разом із дітьми мешкали у квартирі. Право власності на спірну квартиру було оформлено на мати позивачки, яка вже 21.08.2019 через договір дарування переоформила квартиру на позивачку. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору дарування, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Позивач мала можливість до моменту дарування їй квартири довідатися про наміри відповідача щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Колишній власник квартири, мати позивачки, як у момент придбання цієї квартири з біржі у 1998 році за сімейні гроші сторін, так і в момент дарування позивачці у 2019 році, була обізнана про мешкання в ній відповідача з 1998 року. Так само, факт мешкання відповідача у спірній квартирі був відомий позивачці. Сторони договору дарування, з моменту дарування в 2019 році чекали спливу строку позовної давності до іншого майна колишнього подружжя сторін у справі. Позивачка могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не виявила достатньої належної обачності при укладенні договору дарування від 21.08.2019. При цьому дарування, у результаті якого у колишнього чоловіка позивачки припинилося, а у позивачки виникло право на житло, вочевидь не відповідає добросовісності, оскільки сторони договору дарування були достовірно обізнані про право відповідача на користування цією квартирою. Відповідач підтверджує, що мешкає у квартирі, про яку заявлено у позові з 11.05.1998 і по сьогодні. Тобто, з моменту придбання цієї квартири за спільній сімейні гроші подружжя, на ім`я матері колишньої дружини відповідача, а саме на [PERSON] . Іншого житла Відповідач не має у власності. До позову не додані і позивачкою не підтверджені доказами доводи її позовної заяви, а саме. Позивач не підтвердила, що володіє спірною квартирою, так як до позову не доданий оригінал договору дарування. Крім того, позивач не пояснила у позові та не надала доказів на те, в чому саме полягає створення відповідачем перешкод у користування квартирою. Позивачка не підтвердила те, що між нею та відповідачем є конфлікт, який знаходиться у причинно-слідчому зв`язку із предметом позову, що вона взагалі до надсилання позову до суду, зверталась до відповідача із проханням звільнити квартиру. Відповідач заперечує проти того, що володіє іншим житлом. Також, у справі відсутні докази позивачки, на підтвердження зазначеного. Ухвалою від 20.08.2020 відкрите провадження у справі. У судовому засіданні, розглянувши клопотання відповідача про перехід до загального позовного провадження у зв`язку із складністю справи, необхідності допиту свідків та огляду оригіналів доказів, суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки подання таких клопотань учасниками справи не передбачено нормами ЦПК України. Розглянувши клопотання відповідача про допит свідків, суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки свідки [PERSON] та [PERSON] заявлені для підтвердження обставин, які визнаються позивачкою і є підставами позову, а показання свідка [PERSON] щодо права власності на квартиру не є допустимими доказами, оскільки законом встановлені певні засоби доказування цих обставин (правовстановлюючі документи, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Розглянувши клопотання відповідача про огляд оригіналу договору дарування від 21.08.2020 за № 1273, суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки оригінал договору не наданий позивачкою та її представником суду. Крім цього, представник позивачки просив виключити договір дарування з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Представник позивачки - адвокат Турчинського М.І. у судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 22.07.1994 до 29.05.2017, що підтверджується копією рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 у справі № 334/2037/17. Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Право власності на спірну квартиру позивачка набула на підставі договору дарування від 29.08.2019, реєстровий № 1273. Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2020. Позивачці [PERSON] присвоєне вчене звання доцента кафедри клінічної фармації, фармакотерапії та управління і економіки фармації Київського інституту, що підтверджується атестатом доцента. Відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі з 11.05.1998 і до теперішнього часу, що визнається сторонами. Відповідно до відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.08.2020 № 01-71/11638 відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 01.09.1989 до теперішнього часу. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У частині другій статті 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а відповідач - пред`явити зустрічний позов. Тлумачення частини другої статті 49 ЦПК України свідчить, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічні за змістом висновки міститься у пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Суд встановив, що сторони вселились у спірну квартиру як члени сім`ї її попереднього власника [PERSON] і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Вказані обставини визнаються сторонами. 29.08.2019 право власності на спірну квартиру набула позивачка [PERSON] , а отже щодо неї припинився сервітут на підставі пункту 1 частини першої статті 406 ЦК України, у зв`язку з поєднанням в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом. Після набуття права власності на спірну квартиру позивачкою сервітут відповідача зберіг чинність, оскільки не був припинений за підстав, визначених у статті 406 ЦК України. Проте, після розірвання шлюбу між сторонами та набуття позивачкою у власність спірної квартири щодо відповідача перестали існувати обставини, які були підставами для встановлення сервітуту. Доказів того, що з 29.08.2019 та після розірвання шлюбу між сторонами, вони вели спільне господарство, проживали однією сім`єю суду не надано, а отже і доказів того, що відповідач був членом сім`ї власника спірної квартири. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивачки - власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких підстав, суд вважає наявними підстави для виселення відповідача із спірного займаного житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові № 6-158цс14, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі № 14-298цс19, а також Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 235/9835/15-ц. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідач [PERSON] в силу частини другої статті 406 ЦК України втратив право користування спірною квартирою на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 406 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивачки, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідач [PERSON] має інше житло, за адресою якого зареєстроване його місце проживання, а отже він не стане безхатченком. Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти сторін та оформлена на мати позивачки, оскільки докази, які б підтвердили цю обставину суду не надані. Також, суд відхиляє аргумент відповідача щодо недобросовісної поведінки позивачки через те, що на момент набуття права власності на спірну квартиру, вона була обізнана про те, що у ній проживає відповідач. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідач [PERSON] не був стороною договору дарування, укладеного позивачкою. На момент набуття права власності на спірну квартиру позивачка була обізнана про обтяження майна сервітутом відповідача. Але, на той момент, як вже зазначалось вище, щодо відповідача перестали існувати обставини, які були підставами для встановлення сервітуту. Таким чином, у даному випадку поведінка позивачки є добросовісною. Суд не визнає належними доказами у справі копію паспорта громадянина України (відповідача), яка не містить інформації щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову судовий збір у сумі 840,80 гривень, сплачений позивачкою при подачі позову, підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved