Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,\~за участі\~ третьої\~особи,\~без самостійних\~вимог на\~предмет спору\~ Департаменту\~надання адміністративних\~послуг Одеської\~міської ради,\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням\~та зняття\~з реєстраційного\~обліку,\~в котрому\~просить суд\~визнати [PERSON] \~таким,\~що втратив право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . До суду 11 листопада 2020 року та 18 березня 2021 року від позивачки надійшли заяви про зміну підстав позову. В останній вона зазначає, що [PERSON] за вищезазначеною адресою не проживає більше року, місце проживання його невідоме, у квартирі відсутні його особисті речі. Також, відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує платежі за житлово-комунальні послуги. Жодних перешкод позивачка щодо проживання [PERSON] не вчиняла. Між сторонами відсутні будь-які домовленості щодо реєстрації та проживання у майбутньому за вищезазначеною адресою в період спливу понад одного року. З таких підстав позивачка вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, відповідач колишній чоловік її доньки [PERSON] . Ухвалою суду від 09 червня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 22 вересня 2020 року. У період з 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Свячена Ю.Б. перебувала у щорічній основній відпустці. У судове засідання 22 вересня 2020 року з`явилась позивачка. Відповідач до суду не з`явився, повідомлення про належне сповіщення немає. Судове засідання відкладено на 10 грудня 2020 року. До суду 11 листопада 2020 року від позивачки надійшла заява про зміну підстав позову. У судове засідання 10 грудня 2020 року з`явилась позивачка. Відповідач до суду не з`явився, повідомлення про належне сповіщення немає. Судове засідання відкладено на 25 березня 2021 року. До суду 18 березня 2021 року від позивачки надійшла заява про зміну підстав позову, якою також долучено у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради. У судове засідання 25 березня 2021 року з`явилась позивачка. Відповідач до суду не з`явився, повідомлення про належне сповіщення немає, також копія заяви про зміну підстав позову сторонам провадження не надіслана. Судове засідання відкладено на 25 травня 2021 року для надіслання копії заяви про зміну підстав позову іншим учасникам процесу. До суду 26 квітня 2021 року від представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшли пояснення щодо позову, в якій зазначає, що за умови виникнення встановлених чинним законодавством України підстав для зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , позивач або його представник може звернутись до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради для отримання відповідної адміністративної послуги з поданням необхідних документів. У судове засідання 25 травня 2021 року учасники процесу не з`явились. Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності у зв`язку із занятістю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Від представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у відповідності до договору дарування квартири № 1557 від 02 серпня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В., власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,8 кв. м. є [PERSON] . Право власності обдарованої за договором було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2016 року, номер запису про право власності 15767298. Після укладення договору дарування позивачці стало відомо, що за вищевказаною адресою з 15 лютого 2018 року зареєстрований громадянин [PERSON] , що підтверджується копією відомостей № Ш1-13000-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 12 лютого 2020 року. Відповідно до акту, складеного комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких були засвідчені начальником дільниці № 3 КП «ЖКС «Фонтанський», - у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає більше року. Згідно з ч. 1 ст.\~71\~Житлового кодексу\~України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.\~72\~Житлового кодексу\~України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу\~Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved