Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.02.2020 року і до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позовної заяви позивачка посилається на те, що вона є матір`ю малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З відповідачем вона проживала однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу з травня 2013 до грудня 2013 року. Дізнавшись, що вона завагітніла, відповідач вказав, що не бажає спільної дитини. Оскільки відповідач був проти народження спільної дитини, вони посварилися і припинили спільне проживання. Разом з тим, відповідач є біологічним батьком [PERSON] . Після народження спільної дитини, він періодично їм допомагав матеріально та часто возив на відпочинок, що підтверджується спільними фотографіями. Однак наразі відповідач взагалі відмовився надавати будь-яку матеріальну допомогу, внаслідок чого вона перебуває у скрутному становищі. На сьогоднішній день, позивачка проживає разом з малолітнім сином у будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання нашої дитини, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Згоди щодо порядку надання відповідачем матеріальної допомоги на малолітнього сина сторони не дійшли. Заробітна плата, яку отримує позивачка не дає можливість повністю забезпечити фізичний та духовний розвиток неповнолітнього сина. Крім цього, вона також несе витрати як по утриманню майна та оплаті комунальних послуг, так і на свої особисті потреби. Оскільки позивачка одна об`єктивно не може матеріально забезпечувати утримання малолітньої дитини, вважає, що батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), оскільки працює єгерем у мисливському господарстві та має постійний дохід. В судове засідання позивачка не з`явилась, від представника позивачки адвоката Шимка А.Р. надійшла заява з проханням справу слухати у їх відсутність, позов підтримали. Відповідач та його представник адвокат Листопад Н.А. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач надав письмові пояснення по справі у яких вказує, що з позивачкою він знайомий, проте ніколи не пропонував їй спільно проживати, створити сім`ю, так само як і ніколи не проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в тому числі з травня 2013 року до грудня 2013 року. Він ніколи не цікавився її станом здоров`я, вагітна вона чи ні, ніколи не обговорював з нею питання народження спільних дітей. Відповідач з 1988 року перебуває у шлюбі з [PERSON] . З нею має спільних дітей. Постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач ніколи не визнавав себе батьком хлопчика [PERSON] , якого нібито народила [PERSON] . Заява [PERSON] , що він являється біологічним батьком, народженого нею хлопчика і визнає цей факт - не відповідає дійсності та не підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами. Фотознімки, надані позивачкою, не можуть бути належними доказами його батьківства та підтверджувати це. Протягом шести років життя хлопчика [PERSON] отримувала державну допомогу і лише на сьомому році життя [PERSON] вирішили заявити про стягнення аліментів. Крім того, у свідоцтві про народження дитини, чітко вказано, що батьком [PERSON] являється [PERSON] , а його прізвище [PERSON] . У відзиві на заяву про збільшення позовних вимог представник відповідача адвокат Листопад Н.А. додатково вказує, що [PERSON] не являється батьком [PERSON] позивачкою [INFO] . Заявниця [PERSON] перебуваючи на обліку по вагітності та потім народжуючи дитину в історії пологів не вказувала, що вона завагітніла від [PERSON] , не вказувала що батьком її народженого хлопчика є [PERSON] . Реєструючи сина в органах РАЦС Полтавського районного управління юстиції також не вказувала будь-які відомості про батька. Зареєструвала себе в органах управління соціального захисту, як мати одиночка. З 11.03.2014 року отримує матеріальну допомогу як мати одиночка. Зважаючи на ту обставину, що представник позивача надав заяву в якій позов підтримав та прохав розглянути справу за його відсутності а відповідач будучи належним чином повідомлений про дати судових засідань жодного разу до суду не з`явився як і не з`явився до експертної установи. При цьому відповідач надав до суду письмові пояснення в яких висловив свою позицію з приводу позовних вимог та щодо фактичних обставин справи. Також представник відповідача до суду окрім клопотань , які судом були задоволені, надала відзив на позов. Відповідач та його представник були повідомлені належним чином про дві останні дати судових засідань при цьому клопотань про неможливість з`явитися до суду чи перенесення судових засідань не надали, а тому суд вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та його представника в загальному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є матір`ю малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька до свідоцтва про народження записані за вказівкою матері де зазначено прізвище « [PERSON] » - за прізвищем матері, а ім`я по батькові « [PERSON] » - за вказівкою [PERSON] . Після народження дитини, відповідач періодично проводив відпочинок спільно з позивачкою та [PERSON] , що підтверджується спільними фотографіями. Зазначені доводи позовної заяви, були повністю заперечені та не визнані відповідачем. Згідно приписів статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Для встановлення об`єктивної істини у справі ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 07.07.2020 року за клопотання позивачки призначено в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання батьківства та стягнення аліментів на неповнолітню дитину судово-генетичну експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (03141, м. Київ,\~вул. Докучаєвська, б.4), попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,\~385 КК України. На вирішення експертів поставлено питання: Чи є [PERSON] , ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , проживаючий за адресою: [ADDRESS] ) біологічним батьком [PERSON] , [INFO] ? 26.08.2020 року на адресу суду надійшов лист із Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 100-646/2147 від 18.08.2020 року про необхідність забезпечення явки [PERSON] разом з дитиною та [PERSON] 04.09.2020 року на 12 год. 30 хв. для відбору зразків крові. Листом суду від 26.08.2020 року сторони були повідомлені судом про необхідність явки до експертної установи на зазначену дату, з направленням їм копії листа Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 100-646/2147 від 18.08.2020 року. Згідно повідомлень про вручення поштового відправлення, [PERSON] отримала лист суду від 26.08.2020 року 29.08.2020 року, а [PERSON] 02.09.2020 року відповідно. 15.09.2020 року на адресу суду надійшов лист із Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 100-717/2289 від 08.09.2020 року про те, що 04 вересня 2020 року [PERSON] разом з дитиною з`явилась для відбору зразків крові; [PERSON] для відбору зразка крові не з`явився. Повторно висловлено прохання забезпечити явку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] для відбору зразків крові, який відбудеться 01 жовтня 2020 року об 11 годині 00 хвилин у приміщенні відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (вул. Докучаєвська,4). Листом суду від 17.09.2020 року відповідач та його представник були повідомлені судом про необхідність явки до експертної установи на зазначену дату, з направленням їм копії листа Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 100-717/2289 від 08.09.2020 року. Згідно повідомлень про вручення поштового відправлення, представник відповідача адвокат Листопад Н.А. отримала лист суду від 17.09.2020 року 21.09.2020 року, а [PERSON] 19.09.2020 року відповідно. Листом від 07.10.2020 року № 100-784/2535 Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи повідомило суд про неможливість проведення призначеної судово-генетичної експертизи у зв`язку з тим, що на неодноразові призначення дати відбору, [PERSON] на відбір зразків крові не з`явився. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідач, який був достовірно обізнаний про дати, час та місце проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК), не з`явився для забору біологічних зразків крові, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі. Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо дитини. Судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні. Відповідач не повідомив жодних поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надають суду можливість визнати факт, який відповідачем (його представником) заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача. Аналогічний висновок щодо застосування норми права викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №478/690/18 (провадження № 61-18333св19). Витребувані за клопотання представника відповідача адвоката Листопад Н.А. від Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації та Полтавської центральної районної клінічної лікарні докази як не спростовують, так і не підтверджують батьківства [PERSON] щодо [PERSON] . Так, історії пологів [PERSON] , згідно законодавства України не є тим документом в якому мати дитини вказує відомості про батька, а таким документом є свідоцтво про народження дитини. Отримання позивачкою державної соціальної допомоги, як одинокою матір`ю, також не свідчить про відсутність біологічного батька у дитини. Надані позивачкою фотознімки, зроблені в різний період часу та в різних місцях, хоча і не свідчать про походження дитини від відповідача, проте підтверджують доводи позивачки проте, що відповідач періодично спільно з відповідачкою та її сином проводили відпочинок. З огляду\~на встановлені\~обставини суд\~вважає такими,\~що підлягають\~до задоволення\~позовні вимоги\~про встановлення\~факту,\~що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей І фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи матеріальне становище позивача, матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд вважає, що відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачкою в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано договір про надання правової допомоги № 018 від 17.02.2020 року, Акт виконаних робіт від 30.11.2020 року, квитанцію № 018 від 30.11.2020 року про фактичну оплату професійної правничої допомоги адвоката на загальну суму 5000,00 грн., у зв`язку з чим слід стягнути зазначену суму з відповідача. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки щодо позовних вимог в частині визнання батьківства , який сплачений позивачкою а також на користь держави щодо позовних вимог про стягнення аліментів, згідно ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved