Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 24.08.2004 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що протягом останніх п`яти років сімейне життя між ними поступово погіршувалось через відсутність порозуміння, різні погляди на шлюб та сім`ю, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, позивачка просила розірвати шлюб із відповідачем. В наданій заяві позивачка просила розглянути справу за її відсутності, зазначивши про підтримання позову. Відповідач в наданій заяві зазначив про визнання позову та також просив розглядати справу без його участі. За вказаних обставин, враховуючи подані сторонами заяви, визнання позову відповідачем, суд відповідно до положень ч.3 ст.211, ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 серпня 2004 року Рівненською сільською радою Любомльського району Волинської області, актовий запис №4. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 ст.24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.112 СК України шлюб може бути розірвано, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та протирічить інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей. Таким чином, відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Як зазначила позивачка та визнано відповідачем шлюбні відносини між ними припинено, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Таким чином, виходячи із фактичних взаємин сторін вбачається, що розлад в сім`ї не має тимчасового характеру, шлюб між сторонами носить формальний характер. З урахуванням зазначених вище обставин та положень законодавства, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами, який може будуватись лише на паритетних засадах, є неможливим та протирічить їх інтересам, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та слід розірвати шлюб між останніми. Згідно заяви позивачки та з урахуванням положень ст.113 СК України після розірвання шлюбу прізвище позивачки слід залишити - [PERSON] . Враховуючи визнання позову відповідачем та положення ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 420 грн. 40 коп., а також повернути позивачці з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто судовий збір в сумі 420 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved