Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вище вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 жовтня 2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «ІНТЕРБАНК» було укладено договір про надання споживчого кредиту №57/07-1. Зазначає, що умови кредитного договору, за яким вона повинна сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію у розмірі 189 доларів США, є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим просила суд визнати умову договору споживчого кредиту від 18 жовтня 2007 року № 57/07-1, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «ІНТЕРБАНК» щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію (за розрахункове - касове обслуговування) у розмірі 189 доларів США недійсною з моменту укладання договору. 10.03.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 02.04.2015 року представником відповідача до суду була подана заява про застосування строків позовної давності. 18.12.2015 року представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Посилаючись на подані ним до суду додаткові пояснення, просив суд не застосовувати строк позовної давності, про який було заявлено представником відповідача, виходячи з того, що позивачка дізналась про порушення її прав банком, лише в 2014 році, а тому нею не було пропущено строк визначений ст. 257 ЦК України. 18.12.2015 року відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Проте, 02.04.2015 року представником відповідача до суду була подана заява про застосування строків позовної давності посилаючись на ту обставину, що в даному випадку днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день (18.10.2007 року) вчинення правочину (укладення договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Також, 02.04.2015 року представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідач виконав в повному обсязі взяті на себе зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту №57/07-1 від 18 жовтня 2007 року, та надав позивачці кредит. Вказав, що підписавши 18 жовтня 2007 року договір про надання споживчого кредиту №57/07-1, позивачка погодилась з усіма його умовами, а сплачуючи чергові платежі по погашенню кредиту, вкотре підтвердила свою згоду з умовами надання кредиту та його повернення. Крім того, посилався на те, що п. 2.4. договору про надання споживчого кредиту №57/07-1 від 18 жовтня 2007 року сторони погодили, що позивачка здійснює повернення кредиту щомісячно, з 1 по 25 число поточного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту, рівними частинами рівними частинами згідно з Графіком платежів, що зазначений в Додатку 1 до договору, а тому позивачка знала, які саме послуги, що супроводжують кредит нею оплачуються. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 18.10.2007 року між [PERSON] (позичальник/позивач) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «ІНТЕРБАНК» (банк/відповідач) було укладено кредитний договір №57/07-1 (надалі - договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді звичайної кредитної лінії у граничній сумі 105000 доларів США на споживчі цілі, строком на 10 років з погашенням не пізніше 17 жовтня 2017 року, із сплатою за користування кредитом 12,5 % річних, позичальник зобов'язується повернути кредит і сплачувати відсотки за користування ним, комісії, у строки та на умовах, передбачених договором. Пунктом 4.15. договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку комісію за розрахункове - касове обслуговування: -в день видачі кредиту (одноразово) - 840,00 доларів США, без ПДВ, за курсом НБУ на день сплати; -починаючи з листопада 2007 року, щомісячно до 25 числа - 189 доларів США, без ПДВ, за курсом НБУ на день сплати. Так, позивачка просить суд, визнати умову договору споживчого кредиту від 18 жовтня 2007 року № 57/07-1, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «ІНТЕРБАНК» щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію (за розрахункове - касове обслуговування) у розмірі 189 доларів США недійсною з моменту укладання договору посилаючись на ту обставину, що умови кредитного договору, за яким вона повинна сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію у розмірі 189 доларів США, є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Суд, вважає, що позиція позивачки є обґрунтованою, виходячи з наступного. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від №57/07-1 від 18.10.2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55Закону України «Про банки і банківську діяльність»; відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12травня 1991року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за розрахункове - касове обслуговування, нарахування якої було проведено відповідачем та сплачено позивачем, тобто за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок позивача, є незаконним. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи викладене вище, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Проте, представником відповідача до суду була подана заява про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позову (ч.4 ст.267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами стст.253-255 ЦК України. Разом з цим, судом не може бути прийнято до уваги посилання представника позивачки на ту обставину, що про порушення свого права позивачка довідалась лише в жовтні 2014 році, в зв'язку з поданням відповідачем до позивачки позову про стягнення заборгованості по кредитному договору №57/07-1 від 18.10.2007 року, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка в день отримання кредиту сплатила на користь відповідача (одноразово) - 840,00 доларів США, а починаючи з листопада 2007 року, щомісячно до липня 2014 року сплачувала суму, в тому числі і 189 доларів США, як комісію за розрахункове - касове обслуговування, згідно з Графіком платежів (підписаний позивачкою та доданий до матеріалів справи), що зазначений в Додатку 1 до договору №57/07-1 від 18.10.2007 року, і який є його невід'ємною частиною, а тому позивачка знала, які саме послуги, що супроводжують кредит нею оплачуються. Отже, в даному випадку днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день (18.10.2007 року) вчинення правочину (укладення договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, а судом встановлено, що такий строк сплив, то на підставі ч. 4 ст. 267 ЦПК України, суд відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed