Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області від 22 жовтня 2015 року за реєстровим №537. Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.09.2018 виконкомом Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області видано свідоцтво про смерть [INFO] її брата - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на належні на праві приватної власності земельні ділянки: площею 0,4229 га згідно Державного акту серії ЯД №772578 та площею 2,3122 га згідно Державного акту серії ЯД №916060. Маючи намір прийняти спадщину після брата за заповітом, складеного ним 06.10.2009 на її ім`я, звернулася до нотаріуса, проте дізналася, що спадкова справа після її брата вже заведена приватним нотаріусом Таращанського нотаріального округу Якименко Л.П. за заявою іншого спадкоємця за заповітом - відповідачки по справі. Позивачу стало відомо, що спадкодавець за життя склав на ім`я [PERSON] , відповідачки по справі, заповіт від 22 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Таращанського нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі № 537. Зважаючи, що стан здоров`я її брата був нестабільним та сам по собі він завжди потребував постійного стороннього нагляду, в зв`язку з чим на протязі тривалого часу він був утриманцем Таращанського геріатричного, стверджує, що заповіт від 22.10.2015 підписано не ним, а іншою особою. Таким чином, зазначений заповіт порушує її права, як спадкоємця за раніше складеним заповітом. Ставлячи під сумнів законність заповіту від 22.10.2015, з метою захисту своїх спадкових прав, через неможливість вирішення цього питання в позасудовому порядку, позивачка звернулася до суду з даним позовом. 30.01.2019 представником відповідача подано відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначає, що жодних довідок та підтверджуючих документів, які б підтверджували недієздатність померлого позивачкою не надано, крім того вони просто відсутні по причині того, що на момент складання заповіту він повністю усвідомлював значення своїх дій, про що свідчить посвідчувальний напис нотаріуса на заповіті. Водночас, згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов`язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати залежну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім того, твердження позивачки, що оспорюваний заповіт підписаний не її братом також не підтверджено. Позивачкоюо не додано жодних документів, підписаних [PERSON] щоб суд міг переконатись в аргументації позову. Відсутність у позивача документів, що містили б підпис померлого, який відрізняється від підпису в оспорюваному заповіті вказує на те, що позивач не може знати підпис померлого і відповідно не може стверджувати, що заповіт підписаний не ним. На аргумент позивачки про наявність заповіту на її ім`я зазначає, що відповідно до ст. 1254 Цивільного Кодексу України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Також вважає, що і твердження позивача, що померлий вважав її найріднішою людиною теж не відповідає дійсності, так як позивач проживає в іншій частині країни і не цікавилась долею померлого взагалі. За останні п`ять років жодного разу не приїхала, щоб відвідати свого брата і лише один раз телефонувала. В свою ж чергу відповідач постійно відвідувала померлого, допомагала та турбувалась. Коли померлий зник, саме відповідач звернулась до поліції, взяла на себе поховання [PERSON] , виступала як довірена особа від імені [PERSON] , зокрема по питаннях оренди належних йому земельних ділянок, отримання оренди та реалізації с/г продукції та інше. За таких обставин вважає, що позовні вимоги заявлені безпідставно та не мають жодного законного підґрунтя. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги та викладені у позові обставини підтримали повністю, прохали суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] пояснила, що брат був 11 років в пансіонаті. Він з дитинства розумово відсталий. Останні чотири роки вона до нього не приїжджала. 06 червня 2018 року їй подзвонили, що його не стало в пансіонаті. Вона приїхала в пансіонат, їй повідомили, що він повечеряв та вийшов сам та не повернувся. Старша медсестра сказала, що до нього приходила [PERSON] , представилась племінницею. 18.09.2018 року їй подзвонили і сказали що найшли її брата мертвим. У судове засідання 08.09.2020 позивачка та її представник не з`явились, причин поважності неявки до суду не надано. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у його задоволенні за недоведеністю. Підтримали обставини викладені у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] пояснила, що вони подружилися з [PERSON] у 2014 році, він був прекрасною людиною. Різниця у них 30 років. Вона часто його відвідувала. Декілька раз він пропонував написати на неї заповіт. Він був розумною, приємною людиною з важкою долею. Його ніхто не підтримував. Вона пропонувала йому примиритися з сестрою. Алкоголь він не вживав. Стан здоров`я був відповідно довіку. В черговий раз в 2015 році він запропонував написати заповіт і вона погодилась. Вони поїхали до нотаріуса і оформили доручення для відновлення втрачених документів на земельний пай. Також нотаріус запитала, на кого він хоче залишити заповіт, [PERSON] відповів, що на [PERSON] . Нотаріус попрохала, щоб вона вийшла, і нотаріус з [PERSON] залишились самі. Потім [PERSON] пропав. Його шукали, де могли. [PERSON] був добрий, розумний. Він не довіряв людям, оскільки його ображали родичі. Він не був обмежений у дієздатності, не вживав алкоголь, сильнодіючі препарати. На момент складання заповіту в 2015 році він був у нормальному стані, розумів свої дії. Довіреність підписував особисто. До ТОВ «Таращанський край» приїжджали разом з [PERSON] . Вона займалась похованням [PERSON] , сестра не приймала участь. Третя особа: приватний нотаріус Таращанського районного нотаріального округу Київської області області Якименко Л.П. в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву з клопотанням розглянути справу без її участі. У судовому засіданні від 07.11.2019 пояснила, що 22.10.2015 року до неї звернувся [PERSON] . Він мав при собі паспорт та РНОКПП. Спершу вона засвідчила довіреність на відповідачку [PERSON] щодо повноважень збирати документи по земельній ділянці, які були втрачені. Після довіреності було посвідчено заповіт на відповідачку. Було перевірено дієздатність [PERSON] та встановлено його вік. Було проведено розмову, поставлено йому ряд запитів, у тому числі чи є в нього діти, дружина, близькі родичі. Він повідомив, що дітей в нього нема. А в геріатричному пансіонаті він проживає з жінкою [PERSON] , але офіційно вони не одружені. Також повідомив, що в нього є рідна сестра, з якою він не спілкується. Було з`ясовано хто є спадкоємцями, і роз`яснено право на обов`язкову частку, право на скасування заповіту. Вона також спитала у [PERSON] , чому саме на цю особу заповіт, і він пояснив, що вона провідує його в пансіонаті, привозить продукти і спілкується з ним. Наполягає, що розпорядження було проведено в її (нотаріуса) присутності. Вона встановила особу на підставі оригіналу паспорту та РНОКПП. В стані алкогольного або наркотичного сп`яніння він не був, розумів, що робить. Сумнівів щодо психіатричного та психологічного стану [PERSON] не було. В момент посвідчення заповіту в кабінеті був тільки [PERSON] , хоча к контору він прийшов разом з відповідачкою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є директором ТОВ «Таращанський край». Покійний [PERSON] був пайовиком у господарстві. Більше трьох- чотирьох років назад [PERSON] сам приїжджав із бабцею з інтернату, розписувався у відомості і сам отримував орендну плату. Три-чотири роки назад він приїхав разом з [PERSON] та її чоловіком з генеральним дорученням на [PERSON] . Заперечень щодо довіреності у [PERSON] в цей момент не було, він сказав, що [PERSON] та [PERSON] будуть отримувати зерно. Весною 2018 року [PERSON] почали отримувати орендну плату. Через рік подзвонив [PERSON] і прохав не віддавати орендну плату [PERSON] . З яких підстав він так розпорядився, їй не відомо. Зараз вони взагалі нікому не віддають орендну плату. Коли укладали договір, приблизно 14-15 рік, [PERSON] був нормальною людиною, сумнівів у його психіатричному стані не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює головним бухгалтером ТОВ «Таращанський край». Після похорон [PERSON] у вересні 2018 року [PERSON] принесла їй заповіт, свідоцтво про смерть [PERSON] для отримання орендної плати. До цього було доручення [PERSON] на [PERSON] , видане на три роки, і строк дії якого закінчився в жовтні 2018 року. [PERSON] подзвонив весною 2018 року, щоб [PERSON] не видавали орендну плату. Вона відповіла, що оскільки є нотаріальне доручення, вона не має права не видати. Він сказав, щоб не видавала, і він це питання вирішить. [PERSON] за 2018 рік не отримав орендну плату. В момент надання довіреності до товариства, [PERSON] був присутній. Він розписався у відомості, його привозила [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в 2009 році вона складала заповіт [PERSON] на сестру [PERSON] . В її присутності він прочитав і підписав заповіт. Вона встановила особу по паспорту. На той час [PERSON] був повністю адекватний. Вона знала [PERSON] дуже давно, він працював на фермі, був нормальною людиною. Потім він був в Ківшоватській лікарні, потім був переведений в пансіонат. Психічний стан його був нормальний. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що коли вона працювала на фермі, там працював і [PERSON] фуражиром. В травні 2018 року вона побачила [PERSON] біля магазину «Дім, сад, город» в м. Тараща. Вона спитала як в нього справи. Він відповів, що у пансіонаті не живе, і зараз спішить додому, показав у напрямку автостанції. Він обертався, чогось боявся. Був у світлій сорочці в рядочок, піджаку, темних штанах в рядочок. Все було великого розміру. Взагалі [PERSON] був психічно здоровою людиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він працює директором Таращанського геріатричного пансіонату з листопаду 2018 року, до цього був заступником директора. Працює взагалі в пансіонаті з 2017 року, [PERSON] в 2017 року вже мешкав у пансіонаті. Кожен підопічний, хто виходить за межі пансіонату, пише заяву. [PERSON] вчасно повертався у пансіонат. [PERSON] був розумово відсталий. Писав так, що не можна було розібрати. Самовільно [PERSON] з пансіонату не відлучався. Проживав разом з [PERSON] . Нікого з родичів та знайомих у нього не було. Одного разу працівники йому повідомили, що [PERSON] після вечері зник. Шукали своїми силами, а на другий день - з працівниками поліції, три дні. [PERSON] був інвалідом з дитинства 2 групи. Був розгублений, в сторону лісу не ходив, в темну пору доби також не виходив. З психіатричними захворюваннями у них підопічні не проживають. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і, співставивши їх з матеріалами справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 18.09.2018 (т.1 а.с. 10). [PERSON] проживав та бу зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та знаходився на повному державному утриманні з 30.10.2008 року по 05.06.2018 року, що стверджується довідкою №238 від 28.11.2018 (т.1 а.с.15). Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на належні йому на праві приватної власності земельні ділянки: площею 0,4229 га згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №772578 та площею 2,3122 га згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №916060 (т.1 а.с.18-19). 06.10.2009 [PERSON] склав на ім`я позивачки заповіт, посвідчений секретарем виконкому Кислівської сільської ради Київської області за № 43, яким заповів усе своє майно позивачці (т.1 а.с.12). А вже 22.10.2015 [PERSON] склав заповіт на ім`я відповідачки, який було посвідчено приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Якименко Л.П. за адресою [ADDRESS] , яка є робочим місцем нотаріуса та зареєстровано в реєстрі за №537. При цьому в ньому значиться, що заповіт записаний зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано у присутності нотаріуса о 15.35 год. Особу його встановлено, дієздатність перевірено (т.1 а.с.13). Згідно до ст. 1254 Цивільного Кодексу України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Враховуючи зазначену норму, заповіт від 06.10.2009 складений на ім`я позивачки було скасовано наступним заповітом, складеним [PERSON] 22.10.2015 на ім`я відповідачки [PERSON] . Позивачка ж не знаючи про існування іншого заповіту та маючи намір прийняти спадщину після брата за заповітом, складеного ним 06.10.2009 на її ім`я, звернулася до нотаріуса, проте дізналася, що спадкова справа після її брата вже заведена приватним нотаріусом Таращанського нотаріального округу Якименко Л.П. за заявою іншого спадкоємця за заповітом - відповідачки по справі. Так, справа була заведена 19.09.2018 на підставі поданої заяви про прийняття спадщини [PERSON] (т.1 а.с. 23). Відповідно до листа директора Таращанського геріатричного пансіонату № 154 від 07.10.2019 року [PERSON] станом на 22.10.2015 року проживав в пансіонаті, на будь-які хронічні медичні захворювання, в тому числі психіатричні захворювання та розлади психіки чи поведінки не страждав. Сильнодіючих медичних препаратів не вживав, жодних обмежень у дієздатності [PERSON] встановлено не було. (т.1 а.с. 180). Позивачка, вважаючи що зазначений заповіт порушує її права, як спадкоємця за раніше складеним заповітом, ставлячи під сумнів його законність, звернулася до суду з даним позовом. Згідно положень ст.1257 ч.2 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до положень ст. 1235 ЦК України - заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до положень ст.1236 ЦК України - спадкодавець має право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається. За ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У відповідності до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. З матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами у судовому засіданні, що спадкодавець [PERSON] за життя не визнавався обмеженим у цивільній дієздатності або ж недієздатним. Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається в своїх позовних вимогах, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач не надав суду доказів, що [PERSON] під час складання заповіту від 22.10.2015 невірно сприймав значення своїх дій через свій нестабільний стан здоров`я, як і взагалі існування такого стану у померлого спадкодавця. Ч.1 ст.233 ЦК України, передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В даному випадку, було вчинено заповіт, який є одностороннім правочином, за яким будь якої вигоди, особа, яка його вчиняє, не отримує. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). Оспорюваний заповіт був складений та посвідчений приватним нотаріусом у приміщенні, яке є її робочим місцем, в межах свого нотаріального округу, з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, щодо місця посвідчення заповіту. Відповідно до положень глави 3, 4, та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом України «Про нотаріат». Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Зі змісту оскаржуваного заповіту також вбачається, що він складений о 15 год. 35 хв. на прохання [PERSON] та з його слів нотаріусом за допомогою загально прийнятих технічних засобів, у двох примірниках. Про те, що [PERSON] особисто прочитав заповіт вголос та підписав його, він власноручно зазначив у заповіті. Також, підписавши заповіт, він підтвердив, що розуміє значення своїх дій, діє вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і морального. Заповідачу було роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1254, 1307 ЦК України. Отже, даний заповіт був посвідчений із дотриманням вимог статей 1247, 1248 ЦК України та положень глав 3, 4, та 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5. Таким чином, аналізуючи у сукупності докази в даній справі, суд вважає, що в наданих суду матеріалах відсутні будь-які підтвердження того, що померлий [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними в момент підписання оскаржуваного заповіту. Суд зазначає, що в межах даного судового розгляду всі пояснення свідків були аналогічними, узгодженими між собою, не мали протиріч і не заперечували того, що померлий [PERSON] не мав ознак щодо неможливості усвідомлювати значення своїх дій або неможливість керувати ними в момент підписання оскаржуваного заповіту. Крім того представником позивачем в межах розгляду даної справи було заявлено клопотання про проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи підпису [PERSON] , що зроблений на заповіті від 22.10.2015. Проте, через ненадання додаткових матеріалів та несплати позивачкою вартості її проведення, про що остання неодноразово повідомлялася, експертиза не була проведена. Суд розцінює таку поведінку позивачки як ухилення її від участі в експертизі, що в силу ст.109 ЦПК України, може бути підставою для відмови у визнанні факту. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Зважаючи на викладене вище, відсутність жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при складанні та посвідченні заповіту, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, через що у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed