Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 04.06.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2019 року шлюбні відносини з відповідачем було припинено та останнім подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Дитина залишилась проживати разом із нею та до лютого 2020 року перебувала на її з чоловіком спільному утриманні. Після припинення відносин відповідач сплачував їй кошти на утримання дитини, в червні 2019 року готівкою, а з липня 2019 року перераховував гроші на банківську карту. Проте, їй кожного разу приходилось зазнавати психічного та морального приниження від чоловіка, адже кожного разу їй доводилось вмовляти останнього сплачувати кошти на утримання дитини. Після подачі позовної заяви, відповідач з лютого 2020 року перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. За січень 2020 року нею на харчування дитини було витрачено 3336 грн. 80 коп. Проте, ще є дуже суттєві витрати на одяг, закупівлю шкільної форми та книг, оплату дорогу на навчання та з навчання. Дитина потребує занять з репетиторами, в гуртках з однолітками. В вересні 2019 року на придбання ліжка та матраців для дитини нею було витрачено 14764 грн. Також за дитину сплачуються комунальні послуги, за які в грудні 2019 року було сплачено 2043 грн. 03 коп. Крім того, дитині після обстеження встановлено діагноз «поліноз періоду ремісії», в зв`язку з чим, відповідно до лікарських призначень дитині необхідно кожного тижня приймати ліки, дотримуватись гіпоалергенної дієти та побуту. В січні 2020 року на лікарські препарати нею було витрачено 552 грн. 35 коп., а за першу половину лютого - 395 грн. 50 коп. Відповідач на час подання заяви ніде не працевлаштований офіційно, не зареєстрований як фізична особа-підприємець та постійного доходу не має. Проте, має не зареєстрований бізнес, а саме: СТО з ремонту авто, який надав йому можливість протягом 10 років подружнього життя утримувати свою родину, а з травня 2019 року перераховувати кошти на утримання дитини. За період з липня 2019 року по січень 2020 року відповідач надіслав їй на утримання дитини кошти в сумі 45001 грн. 33 коп., що свідчить про його платоспроможність не дивлячись на відсутність офіційної роботи. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 6500 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та, посилаючись на викладені в позовній заяви обставини, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Зазначив, що не дивлячись на припинення шлюбних відносин з позивачкою та окреме проживання, бажає спілкуватись з дитиною, займатись її вихованням та утриманням, постійно надавав матеріальну допомогу. На теперішній час, оскільки він офіційно не працює та не має постійних доходів, виходячи зі своїх фінансових можливостей може надавати щомісячну матеріальну допомогу на утримання дитини в розмірі 3000 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, останні з 04.06.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2019 року шлюбні відносини між сторонами припинено, останні проживають окремо та на теперішній час відповідачем до суду подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Дитина залишилась проживати разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. З моменту припинення спільного проживання відповідачем надається матеріальна допомога на утримання дитини шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивачки. Поряд з цим, з доводів та заперечень сторін вбачається, що між ними не досягнуто домовленостей щодо розміру допомоги, яка повинна надаватись з боку відповідача на утримання їх спільної дитини, а тому між ними наявний спір, що підлягає вирішенню в судовому порядку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням зазначених вище обставин та наведених положень законодавства, враховуючи, що відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб, крім спільної з позивачкою дитини, на утриманні не має, суд приходить до висновку, що відповідач здатний надавати матеріальну допомогу на утримання свого малолітнього сина. При визначені розміру аліментів, суд відхиляє наведені позивачкою доводи в обґрунтування заявленого до стягнення розміру аліментів щодо понесених витрат на лікування дитини, а також придбання ліжка та матраців, оскільки вказані витрати не є постійними, а мають разовий, періодичний характер. Крім того, останні не є витратами на першочергові потреби дитини, а є додатковими витратами, порядок стягнення яких визначений ст.185 СК України. Надані позивачкою докази щодо витрат на першочергові потреби дитини не свідчать про наявність підстав для визначення аліментів у заявленому позивачкою розмірі, а також матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти у вказаному розмірі. В зв`язку з вищенаведеним, враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дитини, розмір встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, матеріальне становище відповідача, який не має постійного місця роботи та доходу, заявлення позивачкою вимоги про визначення аліментів в твердій грошовій сумі та згоду відповідача на їх визначення в твердій грошовій сумі, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., щомісячно. В своєму позові, позивачка просила визначити розмір аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Поряд з цим, вказаний мінімальний розмір визначається при визначені аліментів в частці від заробітку (доходу) платника аліментів. В той час, як позивачкою було заявлено та судом присуджено до стягнення аліменти в твердій грошовій сумі, що перевищує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначеного законодавством на час розгляду справи. Відповідно до ст.191 СК України аліменти підлягають присудженню з дня пред`явлення позову, тобто з 20.02.2020 року та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 840 грн. 40 грн. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial