Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

Позивачка вернулася до суду із указаними позовом неодноразово змінюючи його, остаточно просила суд ухвалити рішення яким зобов`язати відповідача ТОВ «Центр учбової літератури» повторно видати/перевидати підручник [PERSON] «[INFO]» за рахунок відповідача без пролонгації договору з обов`язковим внесенням змін відповідно авторського варіанту, надати автору сигнальний екземпляр, зробити обов`язкову розсилку, надати автору 50 авторських екземплярів; зобов`язати відповідача ТОВ «Центр учбової літератури» вилучити розміщення м твору з загальнодоступної мережі Інтернет, видалити незаконно розміщений контент « [PERSON] «[INFO]», підручник, видавництво «Центр учбової літератури, 2013-648с.» з усіх сайтів, зобов`язати ТОВ «Центр учбової літератури» не поширювати зазначений контент у будь-який спосіб. Також позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь збитки у розмірі 1806437 грн. та стягнути з відповідача на користь позивачки 200000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її авторських прав. В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка послалася на те, що 20 травня 2011 року між нею та відповідачем було укладено авторський договір на відтворення та розповсюдження літературних творів № ГОГ-20052011 . Згідно з умовами вказаного договору позивака (Автор) надала дозвіл видавництву (відповідачеві) відтворити та розповсюдити свій твір «[INFO]». Також за вказаним договором Автор був зобов`язаний не пізніше трьох днів з дня підписання договору передати Видавництву рукопис в електронному вигляді разом з одним роздрукованим примірником 1.1. Договору) та не передавати Твір для видання іншим юридичним або фізичним особам без попередньої згоди Видавництва (п. 2.2.). Як зазначила позивака, вона зі свого боку виконала усі свої зобов`язання за цим даним Договором у повному обсязі. У свою чергу, Видавництво за умовами договору зобов`язалося відтворити Твір - рукопис: «[INFO]», з дотриманням майнових та особистих немайнових прав Автора (п.3.1.); протягом двадцяти календарних днів з дня виготовлення першої партії Твору безоплатно передати Автору десять авторських екземплярів (п.п. 1.2. та 3.2.) та виплатити Автору авторську винагороду, яка складає 10% від накладу і виплачується протягом тридцяти календарних днів після виходу твору в світ (п.п. 1.2., 4.1., 4.2.). Незважаючи на те, що термін дії вказаного договору на момент звернення позивача до суду закінчився, Видавництво так і не виконало взятих на себе зобов`язань. В той же час, позивачкою виявлено факт розміщення в загальнодоступній мережі Інтернет контенту : « [PERSON] «[INFO]» текст), підручник, видавництво «Центр учбової літератури, 2013-648с.» з можливістю не тільки перегляду змісту цього Твору, а і його копіювання та відтворення у будь-який спосіб. Після звернення до адміністрації цих сайтів виявилось, що суб`єктом розміщення даного Твору є видавництво ТОВ «Центр учбової літератури». Як зазначила позивачка, вона свого дозволу на розміщення свого твору в загальнодоступній мережі Інтернет не надавала. При цьому, ТОВ «Центр учбової літератури» самовільно без відома та згоди позивачки розмістив Твір - «[INFO]» - в загальнодоступній мережі Інтернет. Такі дії, на думку позивачки, є грубим порушенням її авторських прав, у зв`язку з чим позивачка просить суд задовольнити пред`явлені вимоги у повному обсязі, з урахуванням уточнень. У судовому засіданні позивачка підтримала пред`явлені вимоги та просила суд задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив та не направив свого представника до суду. За вказаних обставин суд визнав можливими, зі згоди позиваки провести розгляд справи у заочному порядку. Заслухавши думку позивачки, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження доказів в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі музичного) дизайну тощо. Судом встановлено, що позивачка є автором підручника «[INFO]», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 27 липня 2011 року та свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 28 липня 2006 року Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2011 року між позивачкою та відповідачем було укладено авторський договір на відтворення та розповсюдження літературних творів № ГОГ-20052011 . Згідно з умовами вказаного договору позивака (Автор) надала дозвіл видавництву (відповідачеві) відтворити та розповсюдити свій твір «[INFO]». Також за вказаним договором Автор був зобов`язаний не пізніше трьох днів з дня підписання договору передати Видавництву рукопис в електронному вигляді разом з одним роздрукованим примірником 1.1. Договору) та не передавати Твір для видання іншим юридичним або фізичним особам без попередньої згоди Видавництва (п. 2.2.). З матеріалів справи вбачається, що зі свого боку виконала усі свої зобов`язання за цим даним Договором у повному обсязі, що підтверджується актом прийому-передачі, який є в додатку до договору від 20 травня 2011 року. У свою чергу, Видавництво за умовами договору зобов`язалося відтворити Твір - рукопис: «[INFO]», з дотриманням майнових та особистих немайнових прав Автора (п.3.1.); протягом двадцяти календарних днів з дня виготовлення першої партії Твору безоплатно передати Автору десять авторських екземплярів (п.п. 1.2. та 3.2.) та виплатити Автору авторську винагороду, яка складає 10% від накладу і виплачується протягом тридцяти календарних днів після виходу твору в світ (п.п. 1.2., 4.1., 4.2.). Обґрунтовуючи свої вимоги в частині невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобов`язань позивачка посилається на те, що по закінченню терміну дії вказаного договору та на момент звернення до суду, Видавництво так і не виконало взятих на себе зобов`язань. Протилежного відповідачем не доведено. В той же час, позивачкою виявлено факт розміщення в загальнодоступній мережі Інтернет контенту: « [PERSON] «[INFO]» текст), підручник, видавництво «Центр учбової літератури, 2013-648с.» з можливістю не тільки перегляду змісту цього Твору, а і його копіювання та відтворення у будь-який спосіб. Після звернення позивачки до адміністрації цих сайтів виявилось, що суб`єктом розміщення даного Твору є видавництво ТОВ «Центр учбової літератури». При цьому позивачка зазначає, що вона свого дозволу на розміщення свого твору в загальнодоступній мережі Інтернет не надавала. Однак ТОВ «Центр учбової літератури» самовільно без відома та згоди позивачки розмістив Твір - «[INFO]» - в загальнодоступній мережі Інтернет. На підтвердження вказаних обставин позивачкою додано до матеріалів справи роздруківки із веб-сайтів та копією висновку за результатами проведення авторознавчої експертизи від 21 червня 2016 року №9809/15-32, проведеної у кримінальному провадженні № 42015100070000039 від 17.03.2015 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 176 КК України. Відповідно до ст.ст. 435, 437 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом авторського права є автор твору. Авторське право виникає з моменту створення твору. Автору твору належать особисті немайнові права, а також майнові права, визначені ст. 440 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», зокрема виключне право дозволяти використання твору та виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Згідно з ст. 32 зазначеного Закону автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Як встановлено ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: а) вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21, 25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав;б) піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп`ютерних програмі баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення; в) плагіат-оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору; г) ввезення на митну територію України без дозволу осіб, які мають авторське право і (або) суміжні права, примірників творів (у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, програм мовлення; д) вчинення дій, що створюють загрозу порушення авторського права і (або) суміжних прав; е) будь-які дії для свідомого обходу технічних засобів захисту авторського права і (або) суміжних прав, зокрема виготовлення, розповсюдження, ввезення з метою розповсюдження і застосування засобів для такого обходу; є) підроблення, зміна чи вилучення інформації, зокрема в електронній формі, про управління правами без дозволу суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав чи особи, яка здійснює таке управління; ж) розповсюдження, ввезення на митну територію України з метою розповсюдження, публічне сповіщення об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, з яких без дозволу суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав вилучена чи змінена інформація про управління правами, зокрема в електронній формі; з) камкординг, кардшейрінг. Відповідно до п. 6 ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення. Підставою для судового захисту відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське і суміжні права» є вчинення будь-якою особою дій, що порушують майнові права суб`єктів авторського права, визначені ст.ст.15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням обмежень, передбачених ст.ст. 21-25, 42 і 43 Закону. Відповідно ст. 52 даного Закону при порушенні будь-якою особою авторських прав, передбачених ст. 50 цього Закону, недотримання передбачених договором умов використання творів, суб`єкти авторського права мають право звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право, подавати позови про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або виплату компенсацій, вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень. У п. 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 №5 роз`яснено, що особа, яка розповсюджує об`єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб`єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами. На підставі аналізу вищезгаданих норм права можна зробити висновок про те, що фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір та дізналася про порушення іншою особою свого авторського права на вказаний твір має право ставити перед судом питання про притягнення останньої до відповідальності. З урахуванням наведених положень Закону та встановлених судом обставин, невиконання умов ліцензійного договору та опублікування твору в мережі Інтернет без дозволу автора є порушенням авторських прав суб`єкта авторського права [PERSON] . У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 судам роз`яснено, що суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. У зв`язку з наведеним можливо зробити висновок, що при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. З урахуванням досліджених судом доказів, суд приходить до висновку що позивачка є автором підручника «[INFO]», що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідачем ТОВ «Центр учбової літератури» було відтворено об`єкт авторських прав, а саме підручник «[INFO]» через загальнодоступну мережу Інтернет. Даних про те, що позивачкою було надано дозвіл відповідачеві на таке розміщення, в ході розгляду справи не здобуто. За змістом положень ст. 440 ЦК України і ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом. Використання твору без дозволу уповноваженої особи та без сплати авторської винагороди є порушенням авторського права, передбаченим п. «а» ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права». Пунктом «г» ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції. При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об`єктів суміжних прав, використанні творів і об`єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право: подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій. У зв`язку з вищезгаданими обставинами, суд вважає, що порушені права автора спірного твору підлягають захисту відповідно до норм, що регулюють спірні правовідносини. Оскільки вході розгляду справи відповідачем не спростовано факту невиконання ним умов авторського договору від 20 травня 2011 року № ГОГ-20052011, суд вважає можливим задовольнити частково позов цій частині та зобов`язати відповідача за власний рахунок відтворити Твір «[INFO]» під авторством [PERSON] з дотриманням майнових та особистих немайнових прав автора з обов`язковим внесенням змін відповідно до авторського варіанту, надати автору сигнальний екземпляр та 10 авторських екземплярів, а також зобов`язати відповідача вилучити із загальнодоступної мережі Інтернет з усіх сайтів Твір «[INFO]», підручник, видавництво «Центр учбової літератури, 2013-648с.» та зобов`язати не поширювати його у будь-який спосіб. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, встановлення факту порушення відповідачем авторських прав позивачки, тривалості таких порушень, які знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування шкоди підлягає частковому задоволенню та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. При цьому вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки збитків задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п.2 ч.2 тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під котрою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі настання певних обставин. Серед іншого позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Як зазначено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що вимоги позивачки про стягнення збитків базуються на розрахунку можливого прибутку (оплати праці), внаслідок порушення її авторських прав. Між тим, суд вважає що наведені позивачкою розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який могла би і повинна була отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial