Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування вимог вказала, що вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Укршахтгідрозахист». 17.11.2014 року на підставі наказу від 17.11.2014 року №483/к її було звільнено з підприємства за власним бажанням. При звільненні з роботи в порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач не здійснив з нею повного розрахунку, внаслідок чого залишилась невиплаченою заробітна плата за період з серпня по листопад 2014 року в сумі 6303,70 грн., яку позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь. Та, крім цього, просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 500 грн. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не з'явилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача в поданих на позов запереченнях, повністю визнаючи суму заборгованості з заробітної плати, вимоги про стягнення моральної шкоди, пов'язаної з невиплатою заробітної плати, не визнав, вказуючи на відсутність вини, оскільки підприємство знаходиться в зоні АТО і не отримує бюджетного фінансування. Зважаючи на це, просить суд вимоги позивача про стягнення моральної шкоди залишити без задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 12 липня 2011 року по 17 листопада 2014 року позивачка перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Укршахтгідрозахист». Наказом №483/к від 17.11.2014 року вона була звільнена з роботи на підставі ст.38 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами в її трудовій книжці (арк.спр.2). Як вбачається з довідки відповідача, на час звільнення позивача з роботи з нею не проведено повний розрахунок. Заборгованість з заробітної плати на дату звільнення позивачки складає 6303,70 грн. З них: серпень 2014 року - 455 грн. 79 коп., вересень 2014 року - 1403 грн. 04 коп., жовтень 2014 року - 2471 грн. 41 коп., листопад 2014 року - 1973 грн. 46 коп. Згідно письмових пояснень представника відповідача, зазначених в запереченнях на позов, станом на день звернення позивачки до суду та час судового розгляду заборгованість з заробітної плати позивачці не сплачена. Спору про розмір сум, належних позивачці при звільненні, не встановлено. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. 115, 116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.47, ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом і не оспорюється відповідачем, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з позивачем при його звільненні підприємством не виконано. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з заробітної плати за серпень - листопад 2014 року в розмірі 6303,70 грн. Вирішуючи питання щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, завданої невиплатою заробітної плати в результаті несвоєчасно проведеного розрахунку, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Оскільки судом встановлено наявність порушень прав позивача у сфері трудових відносин, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими. Доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування суд до уваги не приймає, оскільки ця обставина не виключає встановленої законом відповідальності відповідача. Разом з тим, приймаючи рішення щодо розміру відшкодування, суд приймає до уваги положення ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Визначаючи розмір моральної шкоди в 500 грн., позивач на обґрунтування визначеного ним розміру жодного доводу не наводить, з врахуванням чого суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача в відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням трудових прав, в розмірі 200 грн. Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 3 ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ст. 2, п/п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» у разі подання позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а у разі подання заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року №80-VIIIмінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складає 1218 грн. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог майнового характеру на суму 6303,70 грн., з цих задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. (1218 грн. х 0,2), та з задоволених позовних вимог немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди - 243,60 грн., а всього 487,20 грн.

Outcome: partial