Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] \~пред`явила до\~суду позов\~до відповідача\~ [PERSON] ,\~у якому\~просить в\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя визнати\~за нею\~ право\~власності на\~1/2\~частину квартири\~ [ADDRESS] .\~В обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог покликається\~на те,\~що з\~27\~вересня 2010\~року перебувала\~у зареєстрованому\~шлюбі із\~відповідачем [PERSON] ,\~який розірвано\~рішенням Тернопільського\~міськрайонного суду\~Тернопільської області\~від 19\~липня 2021\~року.\~За час\~перебування у\~шлюбі ними\~за спільні\~кошти було\~придбано квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем. Незважаючи на те, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України належить сторонам в рівних частках, у добровільному порядку вона та відповідач не можуть досягнути згоди з приводу поділу даного майна. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. \~ \~ \~ \~Відзиву на позов відповідач [PERSON] до суду не подавав. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Будз Т.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи повторно у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подавав.Відзиву на позов не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а представник позивача не заперечив проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Сторони: [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27 вересня 2012 року. Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №273079644 від 02 вересня 2021 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] 28 вересня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2016 року. Як убачається із Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28 вересня 2016 року між [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем), посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №4641, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність, за ціну та на умовах, передбачених даним договором квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 9.6. вказаного Договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2016 року, на купівлю об`єкта продажу нотаріусу надано заяву про згоду дружини Покупця [PERSON] , засвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. 28 вересня 2016 року за реєстровим №4640. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2021 року №607/11160/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно викладених у позові обставин, у добровільному порядку сторони не можуть досягнути згоди з приводу поділу вказаного майна. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, судом установлено, що квартира [ADDRESS] належать сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки набута подружжям за час шлюбу. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності із статтею 71 Сімейного кодексу України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Також, Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21 грудня 2007 року в п.30 роз`яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] не надав суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин. Також, судом не встановлено підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved