Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати незаконним та розірвати договір купівлі-продажу транспортного засобу згідно довідки-рахунку серії ААЕ062226, виданої 22 липня 2015 року ТОВ «Автомотогруп». Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28 грудня 2003 року виконкомом Зарічівської сільської ради Перечинського району зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON] За період перебування у шлюбі ними спільно набуто рухоме майно, а саме автомобіля марки «Hyunday-Tucson 2.0 GLS 2WD», кузов №KMHJN81BP8U886009, 2008 року випуску, який було зареєстровано за [PERSON] Як вбачається з листа УДАІ УМВС України в Закарпатській області №8/Р-1026 від 21 жовтня 2015 року, 22 липня 2015 року вказаний автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя, перереєстровано на підставі довідки-рахунку серії ААЕ 062226, виданої 22 липня 2015 року ТОВ «Автомотогруп» на відповідачку [PERSON] Рішенням Перечинського районного суду від 27 жовтня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем [PERSON] було розірвано. Однак, на момент укладення між відповідачами вказаного спірного договору купівлі-продажу, в порушення вимог ст. ст. 60, 65, 70 СК України, була відсутня письмова згода позивачки на відчуження майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому, що цей договір виходить за межі дрібного побутового. В ході судового розгляду справи представник позивачки на підставі довіреності [PERSON] змінив позовні вимоги, а саме просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Hyunday-Tucson 2.0 GLS 2WD», кузов №KMHJN81BP8U886009, 2008 року випуску згідно довідки-рахунку серії ААЕ062226, виданої 22 липня 2015 року ТОВ «Автомотогруп» та повернути такий попередньому власнику. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак його представник [PERSON] позов не визнав та просив у задоволенні такого як необґрунтованого відмовити з наступних підстав. Так, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові по справі №6-612цс15 від 01 липня 2015 року, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім цього, з посиланням на правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 21 жовтня 2015 року по справі №6-1568цс15 та від 27 січня 2016 року по справі №6-1912цс15, вважає, що з аналізу п. 6 ст. 3 ЦК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Разом з цим, позивачка не довела, по-перше, що джерелом набуття транспортного засобу були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя [PERSON], та, по-друге, що відповідачі при укладенні договору купівлі-продажу діяли недобросовісно, при цьому, що в ході судового розгляду зазначала, що з [PERSON] не знайома. Крім цього, позивачка та її представник зазначають, що при укладенні оспорюваного договору відповідачу було відомо про подання позивачкою позову про розірвання шлюбу. Однак вважає, що такі твердження є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу укладено 22 липня 2015 року, тоді як провадження у справі було відкрито 05 серпня 2015 року і лише після цього [PERSON] міг дізнатися про наявність позову. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча про час і місце такого повідомлялася належним чином, причину неявки не повідомила. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 28 грудня 2003 року зареєстрували шлюб у виконкомі Зарічівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, який було розірвано рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2015 року. Також встановлено, що 06 червня 2008 року відповідач [PERSON] придбав автомобіль марки «Hyunday-Tucson 2.0 GLS 2WD», кузов №KMHJN81BP8U886009, колір warm silver, про що свідчить рахунок ТОВ «Захід Авто-М» №000000561 від 06 червня 2008 року. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Юридичне оформлення права власності на майно на одного із подружжя не змінює статусу цього майна як набутого у шлюбі. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, автомобіль марки «Hyunday-Tucson 2.0 GLS 2WD», кузов №KMHJN81BP8U886009, колір warm silver, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Разом з цим, встановлено, що на підставі довідки-рахунку серії ААЕ062226, виданої 22 липня 2015 року ТОВ «Автомотогруп», вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника відповідачку [PERSON], тобто фактично між вказаними особами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до п. 4.2. Наказу Мінюсту України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року №296/54.1, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на імя одного із подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки автомобіль марки «Hyunday-Tucson 2.0 GLS 2WD», кузов №KMHJN81BP8U886009, 2008 року випуску, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], було відчужено відповідачем [PERSON] іншій особі [PERSON], при цьому нотаріально посвідчена згода другого з подружжя позивачки [PERSON] на такий правочин відсутня, тому суд вважає, що договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу згідно довідки-рахунку серії ААЕ062226, виданої 22 липня 2015 року ТОВ «Автомотогруп» відповідно до положень ч.3 ст. 65 СК України є недійним. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки представник відповідача [PERSON] [PERSON] жодними належними та допустимими в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України доказами не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, а саме те, що [PERSON] придбав даний автомобіль у шлюбі за власні кошти, а позивачкою в ході судового розгляду не було доведено того, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а також того, що відповідачі при укладенні договору купівлі-продажу діяли недобросовісно, тому суд такі до уваги не приймає.

Outcome: approved