Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилалась на те, що мала намір укласти з відповідачем договір про видачу їй банківської карти, в зв`язку з чим підписала заяву від 30.12.2006 року, в якій були вказані лише її прізвище, ім`я та по батькові, сімейний стан, домашня адреса, телефони та інформація про працевлаштування. Не вказані процентна ставка по кредиту, термін кредиту, наявність в величини штрафних санкцій та інших відомостей, які є істотними умовами для видачі кредиту, передбачених законодавством про захист прав споживачів та нормативними правилами НБУ, з якими банк зобов`язаний письмово ознайомити споживача банківських послуг до видачі кредиту. Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» нею не підписувались. Без надання підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів, надані банком витяги з Умов та Тарифів не можна вважати складовими частинами укладеного між позивачкою та банком кредитного договору, що були ними погоджені. В рамках цивільної справи №203/2934/17 за позовом банку до [PERSON] про стягнення заборгованості судом було відмовлено в задоволенні позову в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Тобто, рішенням суду було доведено, що споживач нічого не винен банку. Проте, на сьогодні останній продовжує ігнорувати рішення суду, що набрало чинності, відсотковий шахрайський «лічильник» банком не зупинено. Крім того, банком незаконно та необгрунтовано підтримується негативна інформація в своїй дочірній фірмі ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та через цю фірму в інших бюро, що визначають стан кредитної заборгованості громадян. Посилаючись на вказані обставини та норми закону України «Про захист прав споживачів» і ЦК України, позивачка просила суд визнати кредитний договір нікчемним; зобов`язати сторони зробити звірку розрахунків та за підсумками звірки зобов`язати банк повернути на користь позивачки надмір сплачені грошові кошти; зобов`язати банк видати позивачці письмовий документ про відсутність будь-якої заборгованості перед банком з дати рішення суду від 06.06.2018 року у цивільній справі №203/2934/17 для ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та інших кредитних бюро, із зазначенням переліку цих кредитних бюро. Згідно заяви про технічну поправку тексту позовної заяви, позивачка просила вважати п.3 прохальної частини позову викладеним в наступній редакції: Застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину, тобто зобов`язати кожну із сторін повернути другій стороні грошові кошти, отримані за угодою, шляхом заліку взаємних вимог без відсотків, штрафних санкцій і, таким чином, зобов`язати банк повернути на користь позивачки надмір виплачені нею грошові кошти. Ухвалою від 21.05.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалами від 23.09.2020 року було відмовлено представнику позивачки в задоволенні заяв про забезпечення позову та витребування доказів. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача під час розгляду справи в суді просив відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1,5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснено, що судам відповідно до ст.215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. А за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідні висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року в справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19). В пред`явленому позові позивачка, посилаючись на положення ст.1055 ЦК України просила визнати нікчемним кредитний договір, при цьому обгрунтовуючи ці вимоги тим, що крім заяви від 30.12.2006 року, яка, крім даних про неї, не містить будь-яких істотних умов кредитного договору, будь-яких інших документів, що містять такі умови не підписувала, з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку не була ознайомлена, їх також не підписувала. Суд враховує, що недодержання при укладенні кредитного договору письмової форми в силу закону, а саме ст.1055 ЦК України, свідчить про його нікчемність та встановлення його нікчемності в такому випадку в судовому порядку відповідно до положень ст.215 ЦК України не вимагається. Тому, відповідна позовна вимога в разі встановлення такого факту не є належним способом захисту права чи інтересу позивачки. Крім того, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.12.2006 року [PERSON] було підписано заяву, згідно якої остання виявила бажання відкрити рахунок, отримати платіжну картку та скористатись банківськими послугами. При цьому, відповідно до тексту вказаної заяви вбачається, що підписавши заяву, позивачка засвідчила, що ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які їй було надано для ознайомлення в письмовому вигляді; підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно наданої представником відповідача довідки та виписки по рахунку вбачається, що відповідно до заяви від 30.12.2006 року позивачці було видано кредитну картку, встановлено кредитний ліміт та остання користувалась кредитними коштами. Факт укладання між сторонами кредитного договору встановлений також рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2018 року у цивільній справі №203/2934/17 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.12.2006 року, яке було залишено без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19.02.2019 року та набрало законної сили. З судових рішень у зазначеній вище цивільній справі №203/2934/17, що є у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що судами було встановлено факт укладання кредитного договору, встановлення кредитного ліміту та користування кредитними коштами, факт чого не заперечував і представник відповідачки [PERSON] у даній справі. Підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та стягненні заборгованості за тілом кредиту, процентами, а також неустойки, став пропуск банком строків позовної давності. Таким чином, як рішенням у справі №203/2934/17, так і під час розгляду даної справи підтверджується, що підписавши заяву, засвідчивши своїм підписом в ній факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, позивачка уклала з відповідачем кредитний договір в письмовій формі. На виконання умов договору, позивачці було видано платіжну картку із встановленим кредитним лімітом та остання користувалась кредитними коштами. Доводи останньої стосовно того, що вона не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг, а також довідку про Тарифи, не спростовують факт укладання кредитного договору та не свідчать про його нікчемність відповідно до норм ЦК України, зокрема ст.1055 ЦК України. Стосовно доводів позивачки про відсутність зобов`язань перед банком з огляду на ухвалення судом рішення у справі №203/2934/17 про відмову в задоволенні позову банку до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд враховує, що рішенням у даній справі банку було відмовлено в задоволенні позовних вимог в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Поряд з цим, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч.2 ст.598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Відповідний правовий висновок наведений в чисельних постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 28.10.2019 року по справі №626/1799/17, провадження № 61-2382св19. З урахуванням наведеного, оскільки під час розгляду справи не встановлено підстав для визнання укладеного між сторонами кредитного договору нікчемним та, відповідно, застосування наслідків його нікчемності, а також за відсутності підстав для визнання зобов`язань за цим договором припиненими, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оскільки позивачку, відповідно до Закону України «Про захист прав споживача» було звільнено від сплати судового збору та враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed