Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. В підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що у січні 1969 року вона вступила до колгоспу ім. Мічуріна Самбірського району та працювала у колгоспі в с. Воютичі Самбірського району Львівської області до 01.01.1990 року, що підтверджується довідкою, виданою правлінням колгоспу ім. Мічуріна Самбірського району Львівської області. Історичною довідкою колгоспу ім. Мічуріна підтверджується, що у січні 1963 року у зв`язку з реорганізацією районів на території Дрогобицького району стало два колгоспи з назвою ім. Івана Франка і тому колгоспники колгоспу ім. Івана Франка с. Бісковичі Самбірського району Львівської області на своїх загальних зборах прийняли рішення про перейменування колгоспу ім. Мічуріна. 04 січня 1965 року на підставі Указу Президії Верховної ради УРСР поновив свою діяльність Самбірський район і колгосп ім. Мічуріна знову став належати до Самбірського району Львівської області. За період 1976 - 1977 років в колгоспі ім. Мічуріна відбулися зміни. Зокрема, на підставі рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. Горького с. Воютичі 12.02.1977 року було прийнято рішення про приєднання колгоспу ім. Горького до колгоспу ім. Мічуріна, що підтверджується історичною довідкою та додатком до історичної довідки колгоспу ім. Мічуріна. Відповідно до доповнення до історичної довідки на фонд Народне господарство «Воютицьке» на підставі постанови загальних зборів колгоспу ім. Мічуріна с. Бісковичі від 30.11.1990 року про роз`єднання колгоспу і створення трьох колгоспів, а саме колгоспу «Воютицький» з центром с. Воютичі в межах існуючої території Воютицької сільської ради, який проіснував до 06.02.1992 року і був реорганізований на Воютицьке народне господарство. У 1990 році [PERSON] постійно хворіла та 06.09.1990 року їй була присвоєна інвалідність третьої групи по причині загального захворювання. З 20.03.1997\~року позивачу\~була присвоєна\~інвалідність другої\~групи безтерміново,\~причиною інвалідності\~є загальне\~захворювання,\~внаслідок якого\~вона є непрацездатною, про що свідчить довідка серії ЛВА-1 № 021432 видана 20.03.1997 року. Статтею. 5 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року передбачалося, що земля може передаватись громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, в тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку передбаченому частиною шостою ст. 6 цього кодексу. Відповідно до ст. 6 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (в тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Проте, право на отримання середньої земельної частки не мало механізму своєї реалізації. Тому у Львівській області застосовувалося Положення про паювання і приватизацію землі в агропромисловому комплексі Львівської області, затвердженого ухвалою XIV сесії Львівської облради від 08.12.1993 № 351. Реалізація цього положення фактично відбулася раніше, ніж було ухвалене загальнодержавне законодавство про право на земельну частку (пай). Указами Президента України був запроваджений механізм визначення права на земельну частку (пай), Зокрема ст. 2 Указу Президента «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 № 666/94 було передбачено, що «кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі». Механізм реалізації даного положення був передбачений Указом Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року \~ \~ \~ \~№ 720/95:\~«1.\~Установити,\~що паюванню\~підлягають сільськогосподарські\~угіддя,\~передані у\~колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Порядок визначення розмірів земельних часток (паїв) визначався ст. 4 Указу від 08.08.1995 року № 720/95: «4. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією.» Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності тощо. Оскільки позивачка на час розпаювання земель (1994 -1997 рр.) була пенсіонером по інвалідності та до виходу на пенсію по інвалідності працювала у сільському господарстві та проживала у сільській місцевості з 1978 року, що підтверджується відміткою про реєстрацію її місця проживання у с. Воютичі Самбірського району Львівської області, то вона мала право на земельну частку (пай). Проте у списках осіб, які мають право на земельну частку (пай), які затверджені Самбірською РДА позивачка відсутня, про що на адвокатський запит Самбірською районною державною адміністрацією надано відповідь від 04.01.2018 року. Крім того, на адвокатський запит архівним відділом Самбірської районної державної адміністрації надано відповідь, що протоколи загальних зборів та засідань правління колгоспу ім. Мічуріна передано у Бісковицьку сільську раду. Листом від 06.02.2019 року Бісковицька сільська рада на адвокатський запит надала відповідь про те, що у них протоколи зборів колгоспників колгоспу ім. Мічуріна Самбірського району Львівської області та колгоспу ім. Горького за 1969 рік про включення до членів колгоспу громадян відсутні. Позивач зверталась в усній формі щодо включення її до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) у лютому 2018 року, проте їй було роз`яснено, що включити її до даних списків не можуть. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 року № 7», п.24 Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділ X «Перехідні положення» ЗК.) Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її трава на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Із листа Воютицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 17.01.2019 року убачається, що відповідач не заперечує щодо визнання за позивачем права на земельну частку (пай) та щодо її його виділення за рахунок земель пайового фонду, який є в наявності. Згідно даних управління Держгеокадастру грошова оцінка земель у Львівській області на 2019 рік становить: ріллі та перелоги у за 1 га - 22049, 46 грн., отже вартість земельної частки паю розміром 1, 23 ум. кад. га становить 27120,84 грн. А тому просить постановити рішення, яким визнати за нею право на середню земельну частку (пай) розміром 1,23 умовних кадастрових гектарів розташованої на території с. Воютичі Самбірського району Львівської області за рахунок пайового фонду Воютицької сільської ради. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позов підтримала повністю, просить його задовольнити, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а справу слухати у її відсутності. Відповідач -\~представник Воютицької\~сільської ради\~Самбірського району\~Львівської області\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~подав до\~суду заяву,\~в якій\~позов визнав\~повністю,\~не заперечував проти його задоволення, просив слухати справу у його відсутності. Суд, розглянувши справу в порядку\~ч. 4 ст. 206 ЦПК України,\~приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з того, що згідно цієї статті\~у разі\~\~визнання відповідачем\~\~позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Встановивши вищезазначене, суд задовольняє вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved