Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності від 22.03.2011, в якому зареєстровані вона, відповідачка [PERSON], яка є її донькою, та онука [PERSON], [INFO], однак фактично в будинку проживає тільки вона сама. У 2013 році відповідачка забрала всі свої речі та переїхала проживати до чоловіка, з яким перебувала у фактичних шлюбних стосунках. Фактичне місце перебування відповідачки їй невідомо. Внучка [PERSON] навчається у Підгірцівській школі - інтернаті та перебуває на повному державному забезпеченні. Через те, що відповідачка зареєстрована в спірному будинку, однак фактично там не проживає, вона не може оформити житлову субсидії, сплачує комунальні послуги з урахуванням всіх зареєстрованих осіб. Так як відповідачка не проживає в спірному будинку з червня 2013 року, вона втратила право на користування житлом, а тому як власник вона змушена звернутись з даною позовною заявою до суду, оскільки добровільно знятися з реєстрації відповідачка відмовляється. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно на виклик суду не з'явилася, про причину неявки не повідомила, відзив на позов не подала, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за її відсутності на підставі наявних у ній доказів, враховуючи, що позивачка не заперечувала проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що неявка відповідачки не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. За змістом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.03.2011 /а.с. 6/. Згідно з довідкою № 1415 від 14.11.2018, виданою Підгірцівською сільською радою, в будинку по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник будинку, [PERSON], [INFO], - дочка та [PERSON], [INFO], - онука, які в будинку не проживають /а.с. 8/. Відповідно до акту обстеження господарства від 13.11.2018 встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за [ADDRESS], але не проживають за даною адресою з 2013 року /а.с. 9/. Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є сусідами позивачки, донька якої близько 6 років тому виїхала з будинку, забравши всі свої особисті речі. З цього часу вони в будинку позивачки її не бачили, вона давно ним не користується, не допомагає матері у сплаті комунальних послуг. Суд надає віри показанням допитаних свідків [PERSON], [PERSON], оскільки такі є логічними, достовірними та чітко підтверджують обставини, викладені позивачкою [PERSON] у позовній заяві про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з липня 2013 року без поважних причин, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв'язку з будинком не підтримує, в будинку немає її майна, жодних особистих речей. Беручи до уваги те, що відповідачка [PERSON] більше п'яти років у спірному будинку не проживає без поважних причин, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасового відсутньою відповідачкою судом не встановлено, а тому суд вважає, що [PERSON] втратила право на житло в будинку [ADDRESS], який на праві власності належить позивачці [PERSON], а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved