Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивачка в лютому 2019 року звернулася в суд з даним позовом, в якому з рахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 30.10.2019 р., просить продовжити стягнення з відповідача у її користь відшкодування коштів по втраті годувальника, починаючи з 01.07.2018 р. і пожиттєво в розмірі 1940,37 грн.. В обгрунтування позову послалась на те, що вироком Сокальського районного суду Львівської області від 30.06.2010 р. встановлено вину [PERSON] у вчиненні ДТП, внаслідок якої загинув її батько [PERSON] , та стягнуто з відповідача у її користь щомісячно 537,50 грн., як відшкодування коштів по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2008 р. і до досягнення нею повноліття, тобто до [INFO] .. Так, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17.02.2017 р., стягнуто з відповідача у її користь 881,50 грн. відшкодування коштів по втраті годувальника на період навчання за період з 28.10.2016 р. по 01.01.2017 р., та вирішено стягувати у її користь щомісячно відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника в розмірі 1940,37 грн. починаючи з 01.01.2017 р. до 30.06.2018 р. - часу закінчення навчання у Вищому професійному училищі №11 м. Червонограда, але не довше, ніж до досягнення нею 23-х річного віку. Зазначає, що вона є особою з інвалідністю з дитинства ІІ-ої групи. При первинному огляді медико-соціальною експертною комісією їй встановлена інвалідність строком з 08.11.2016 р. по 01.11.2018 р., та під час чергового огляду з 18.10.2018 р. по 23.10.2018 р. інвалідність була встановлена безтерміново (пожиттєво). З урахуванням наеденого вважа, що має право отримувати відшкодування коштів по втраті годувальника і після закінчення навчання та пожиттєво. 03.04.2019 р. відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у позові. В обґрунтування відзиву послався на те, що позивачкою не надано доказів того, що вона як особа з інвалідністю ІІ-ої групи є непрацездатною та не може здійснювати трудову діяльність, більше того остання отимала освіту у Вищому професійному училищі №11 м. Червонограда, за фахом кравець. Зазначає, що на даний час він є безробітним, офіційного заробітку не має, також на його утриманні є малолітня дитина. Ухвалою від 07.03.2019 р. судом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 14.06.2019 року підготовче провадження закрито, розгляд справи призначався на 31.10.2019 року, який в подальшому після проведення даного судового засідання та судового засідання від 04.01.2020 р., було відкладено на 13.02.2020 р.. Позивачка та її представник в судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив пославшись на те, що на момент смерті потерпілого позивачка не була інвалідом. Оцінивши докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 30.06.2010 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.01.2020 р., [PERSON] засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки. Стягнуто з [PERSON] в користь неповнолітньої [PERSON] 15 000,00 грн. компенсації моральної шкоди, та щомісячно 537,50 грн. відшкодування коштів по втраті годувальника, починаючи з 01.01.2008 р. і до досягнення дитиною повноліття. З даного судового рішення встановлено, що [PERSON] 28.12.2007 р. близько 18:00 год. в м. Соснівка Львівської області вчинив ДТП, внаслідок якої загинув [PERSON] , який був батьком позивачки. Також встановлено, що при розрахунку сум, які підлягали стягненню з [PERSON] в користь неповнолітньої [PERSON] , судом враховано те, що мати останньої [PERSON] згідно довідки №512 від 16.04.2008 р., отримує соціальну допомогу дітям-інвалідам. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17.02.2017 р., яке набрало законної сили 29.03.2017 р., задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про продовження стягнень коштів по втраті годувальника, збільшення розміру стягнення, у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, стягнення заборгованості з відшкодування коштів по втраті годувальника. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 881,50 грн. відшкодування коштів по втраті годувальника на період навчання за період з 28.10.2016 р. по 01.01.2017 р.. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника в розмірі 1940,37 грн. починаючи з 01.01.2017 р. до 30.06.2018 р. - часу закінчення навчання у Вищому професійному училищі №11 м. Червонограда, але не довше, ніж до досягнення нею 23-х річного віку. Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до копії довідки МСЕК серії 12 ААА №344625 від 08.11.2016 р., та довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги м.Червонограда від 31.01.2020 [PERSON] є інвалідом з дитинства з 2002 року та з 2016 року з інвалідністю ІІ-ої групи з дитинства.Інвалідність встановлена до 01.11.2018 р.. Згідно копії довідки МСЕК серії 12 ААА №834218 від 23.10.2018 р., [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ-ої групи з дитинства. Інвалідність встановлена безтерміново. Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В силу вимог ч. ч. 1-3 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Згідно з ч.1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. В силу вимог ст.1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», особа з інвалідністю - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Слід зазначити, що преюдиційний характер для справи мають вказані вище судові рішення від 30.06.2010 р. та 29.03.2017 р., зокрема обставини, які були встановлені вироком Сокальського районного суду Львівської області від 30.06.2010 р. щодо отримання матір`ю позивачки соціальної допомоги дітям-інвалідам (згідно довідки №512 від 16.04.2008 р.), що поза розумним сумнівом свідчить про наявність у позивачки інвалідності ще до настання ДТП. Крім довідкою від 31.01.2020 Центру первинної медико-санітарної допомоги м.Червонограда підтверджується, що позивачка є інвалідом з дитинства з 2002 року. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи і міркування представника відповідача, що стосуються його сумнівів щодо наявності інвалідності у позивачки станом на день смерті її батька. З урахуванням наведеного вище, беручи до уваги те, що позивачка є особою з інвалідністю ІІ-ої групи з дитинства безтерміново, таким чином, в силу вимог чинного законодавства України, остання має право на довічне відшкодування шкоди від відповідача, обов`язок по відшкодування вказаної шкоди у якого виник у зв`язку із заподіянням шкоди позивачці у вигляді смерті її батька. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню, так як помилковими є твердження позивача, що стосуються присудження стягнення відповідних платежів за попередній період. В силу приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. від якого була звільнена позивачка при подачі позову.

Outcome: partial