Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах з 2000 року та працювала «плавильник феросплавів». Загальний стаж її роботи складає 18 років 3 місяців; за професією «плавильник феросплавів» - 15 років 10 місяців; на ПАТ «ЗЗФ» - 15 років 10 місяців; в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 4 місяці. За час роботи на підприємстві у неї розвилася хронічна хвороба, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (форма П-4) від 10.08.2016 року. Згідно з цим актом в результаті праці на підприємстві вона піддавалася впливу шкідливих та несприятливих виробничих факторів та професійне захворювання виникло через: пил, марганець оксиду, заліза оксиду. Причиною виникнення професійного захворювання було визнано тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеному рівні вібрації. За результатами висновку обстеження МСЕК серії АВ № 0673456 від 12.12.2016 року в зв'язку з професійним захворюванням, пов'язаним з виробництвом їй було встановлено третю групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності. Вона отримала не тільки протипоказання про умови та характер праці, їй також була встановлена потреба у додаткових видах допомоги: «Д» (диспансерний) нагляд у пульмонолога, стаціонарне лікування 1-2 рази на рік, санаторно-курортне лікування. До отримання професійного захворювання вона була здоровою та працездатною людиною, а останнім часом у неї спостерігається схильність до емоційних спалахів, дратівливість, збудливість, оскільки вона позбавлена можливості на повноцінне, зорове життя. У зв'язку з цим були порушені її нормальні життєві зв'язки, вона була позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання. Через стан свого здоров'я вона позбавлена можливості не тільки повноцінно працювати, але і продовжувати звичний для себе спосіб життя. Враховуючи тяжкість та характер професійного захворювання, фізичний біль та відсутність активного життя, з урахуванням ступеню стійкої втрати працездатності та групи інвалідності, розмір спричиненої їй моральної шкоди вона оцінює у сумі 39360 грн., яку просить стягнути з відповідача ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» на її користь. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача Швець М.О., в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та в обґрунтування заперечень проти позову надав пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових запереченнях проти позову відповідно до яких, згідно з абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння іі заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У разі коли хворий працював на кількох підприємствах, де були умови для розвитку професійного захворювання, або за кількома професіями, під час роботи за якими були умови для розвитку професійного захворювання, повідомлення за формою П-3 надсилається на останнє підприємство, де він працював за професією, під час роботи за якою були умови для розвитку професійного захворювання. З Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10.08.2016 року (форма П-4) вбачається, що стаж роботи позивача [PERSON] в умовах впливу шкідливих факторів, що є обставиною та причиною виникнення професійного захворювання, складає 16 років 4 місяці 03 дні, з яких: 15 років 10 місяців 21 день на ПАТ «ЗФЗ»; приблизно 7 місяців 19 днів (з 03.06.1999 року по 30.09.1999 року та з 04.10.1999 року по 24.01.2000 року) за професією формувальника на ВАТ «Запорізький арматурний завод», діяльність якого за загальновідомими обставинами є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року, пунктом 8 постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року, впорядковано, що шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Згідно з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами і доповненнями, відповідно до якого у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня впни кожної з них. Тому відповідач вважає, що покладення цивільної відповідальності за моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання, тільки на відповідача ПАТ «ЗФЗ» в повному обсязі, замість часткової відповідальності, є неправомірним й таким, то не відповідає приписам ч.1 ст.1188 ЦК України. Позивач оцінила свої моральні страждання у розмірі 39360грн., але не навела доказів, якими підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань, тому відповідач вважає, що факт заподіяння позивачці моральних страждань не підтверджений достовірними доказами і розмір моральної шкоди не є обґрунтованим. Разом з тим, встановлена [PERSON] 3 група інвалідності не позбавляє його можливості і далі працювати за іншими спеціальностями, а лише обмежує його право у виборі роботи зі шкідливими умовами праці, тобто з шкідливими виробничими факторами. Крім того, один лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної(немайнової) шкоди, оскільки він погашається відшкодуванням втраченого заробітку або відповідної її частини, відшкодуванням позивачу витрат на медичну і соціальну допомогу, виплати одноразової допомоги, яка забезпечує фінансову можливість для соціальної реабілітації позивача. Правова норма ст. 237-1 КЗпП України не містить положення про те, що відшкодуванням власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у повному обсязі незалежно від вини, а тому неправомірні дії чи бездіяльність та вина власника або уповноваженого ним органу є обов'язковими передумовами виникнення правовідносин з відшкодування моральної шкоди. Просить відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи і надані докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджено копією трудової книжки, оригінал якої був досліджений судом, позивач [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 10.02.2000 року, та був звільнений 30.12.2015 року за власним бажанням(а.с.8-9). Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 10.08.2016 року, складеного за формою П-4, що причиною професійного захворювання [PERSON]: хронічного обструктивного захворювання легенів першої-другої ст., пило токсичний бронхіт першої - другої ст.., емфіземи легенів 1-2ст., група «В», легенева недостатність другого ст.. є тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості (а.с.10). Згідно наданих суду виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 12.12.2016 року вбачається, що позивачу [PERSON] встановлено 3-ю групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності вперше по професійному захворюванню(а.с.18). Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню на суму 13000 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial