Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій зазначила, що з 09.12.2016 року вона почала працювати продавцем продовольчих товарів у фізичної особи підприємця [PERSON]. За 8 робочих днів вона отримала зарплату в розмірі 460 грн.32 коп. 25 грудня 2016 року, коли вона прийшла на роботу, відповідачка повідомила її про звільнення, до роботи не допустила. Вона з цим не погодилась і пояснила, що вагітна і її не можна звільняти. Вона вимагала надати їй наказ на звільнення та внести запис у трудову книжку. До теперішнього часу документи відповідачкою не надані, що привело к тому, що вона не змогла стати на облік в центрі зайнятості. Вона просить поновити її на роботі, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги і суду пояснила, що до теперішнього часу вона не знала що її звільнено за прогули, у неї пояснень не брали, копію наказу їй не надавали. Вона втратила роботу, має на утриманні двох дітей, знаходиться в стані вагітності, вважає, що моральна шкода їй завдана на 3000 гривень. Просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] суду пояснила, що вона в повному обсязі вимагає задовольнити вимоги позивачки. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] з позовними вимогами не погодилась. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] суду пояснила, що з позовними вимогами не погоджується на підставі того, що позивачка [PERSON] не ставила до відома фізичну особу підприємця [PERSON] про те, що вона вагітна. Вона сама залишила місце роботи і по телефону сповістила, що на роботу виходити не буде. Вона їй накази не видавала, бо вона не приходила за ними, також наказ про звільнення поштовою кореспонденцією не направляли. Письмових пояснень від позивачки не брали. Вона їм залишилась винною 500 грн., це була недостача. Письмово це не оформлювали. Вважає, що відповідачка все зробила правильно. В судовому засіданні суд заслухав пояснення позиваки, її представника, відповідачки, її представника, дослідив письмові докази по справі . Згідно ст.232 ч.1 п.2 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч.3 ст.221 і ст.222 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Судом встановлено, що згідно до наказу № 06 від 08.12.2016 року [PERSON] прийнято на роботу в якості продавця продовольчих товарів з 09.12.2016 року. На копії наказу немає помітки, про ознайомлення з наказом [PERSON] Згідно з наказом № 07 від 26.12.2016 року [PERSON] була звільнена з 26.12.2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно до акту від 31.12.2016 року про відсутність робітника на робочому місці зазначено, що продавець [PERSON] з 26.12.2016 року відсутня на робочому місці. Акт складений директором [PERSON] за підписами продавця [PERSON], барменів [PERSON], [PERSON] Складання акту 31.12.2016 року при звільнені позивачки 26.12.2016 року суд вважає, неправомірно, крім того, відсутні пояснення осіб, які підписали акт та пояснення самої [PERSON] Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою підприємцем, державна реєстрація 27.02.2006 року. Згідно п.2 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, з огляду на положення цивільно-процесуального законодавства слід зазначити, що ст. 11 ЦПК України встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно якому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути допустимими, що виявляється у тому, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.59 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.60 ч.3, 4 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вказане, по справі, що розглядається, судом встановлено, що на наказах про прийом та звільнення позивачки відсутні підписи її про ознайомлення з наказами. Акт про відсутність позивачки на робочому місті 26.12.2016 року було складено 31.12.2016 року. Пояснень від позивачки щодо її прогулу 26.12.2016 р. до судового засідання відповідачкою не надано. Не підтверджено факт сповіщення позивачки про звільнення. Згідно до копії трудового договору між [PERSON] та [PERSON] було укладено 09.12.2016 року, встановлена оплата в розмірі 1600 грн. Крім того, згідно до довідки про доходи [PERSON] розмір заробітної плати її за грудень 2016 року склав 460 грн.32 коп. При таких обставинах суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Що ж стосується вимог позивача про відшкодування їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд вважає, що ці вимоги, з огляду на вищевказане, підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено той факт, що позивачка звільнена з порушенням трудового кодексу, середньочасовий тариф складає 9.59 грн. , за місяць вона повинна була відпрацювати 88 год. З 26.12.2016 року по 18.10.2017 року за вимушений прогул 9,59грн. х 804 час ( 201день х 4час. в день) = 7710,36 грн. Крім того, позивачкою заявлено відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Суд вважає, що ця вимога підлягає частковому задоволенню і саме 300 грн. буде достатньо для відшкодування моральної шкоди. Згідно до ст.88 ЦПК України, якщо сторону ,на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат. З другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved