Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання його особою, яка втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка [PERSON], на підставі свідоцтва є власником житлового будинку в [ADDRESS]. В даному будинку також зареєстрований за місцем проживання її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким розірваний 28 серпня 2002 року. З 2005 року, тобто більше восьми років, відповідач [PERSON] у належному позивачці будинку не проживає, спільним побутом вони не пов'язані, взаємних прав та обов'язків між ними немає. Наявність реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачці приватному будинку, створює для неї перешкоди в реалізації соціальних та майнових прав, призводить до додаткових витрат на комунальні послуги. Посилаючись на норми ст.405 Цивільного кодексу України, ст.156 Житлового кодексу України та викладені обставини, позивачка вважає, що [PERSON] необхідно визнати особою, яка втратила право користування належним їй житловим будинком. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував щодо заочного розгляду справи . Відповідач [PERSON] в судове засідання на судовий розгляд справи 23 квітня 2014 року, а також 12 травня 2014 року не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у справі повідомленнями відділення поштового зв'язку - ( а.с.31,32, 36,37 ). Про причини неявки в судове засідання відповідач суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду також не надав. Відповідно до ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач на судовий розгляд справи не з'явився і про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідка та дослідивши наявні у справі докази , суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення в повному обсязі з постановленням заочного рішення з наступних підстав. У відповідності з нормами ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом досліджено надані позивачкою письмові докази по справі. Так, згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 8.11.2002 року, громадянці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] /а.с.12/. Відповідно до письмового повідомлення №5615/108 від 5.03.2014 року Демидівського районного сектора державної міграційної служби України, [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS] /а.с.18/. Судом досліджено як письмовий доказ по справі свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] від 28.08.2002 року /а.с.15/. Встановлено, що шлюб між громадянами [PERSON] та [PERSON] розірвано 28.08.2002 року. У відповідності до письмової довідки №02-26/944 від 11.11.2013 року сільського голови Боремельської сільської Ради Демидівського району, громадянин [PERSON], [INFO], на території даної сільської Ради фактично не проживає з 2005 року по2013 рік (а.с .10.) . Відповідно до письмової довідки №02-26/308 від 29.04.2014 року сільського голови Боремельської сільської Ради Демидівського району, громадянин [PERSON] з січня 2014 року по квітень 2014 року, на території сільської ради не проживав (а.с .39) . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що її батько [PERSON] з 2005 року і по теперешній час не проживає з ними в будинку, що в [ADDRESS]. Він виїхав на заробітки в Польщу і на сьогодні там проживає та має іншу сім»ю. Будь-яких коштів на утримання будинку, сплату комунальних платежів, [PERSON] не надавав та не надає. Участі у спільному побуті з ними не приймає. Згідно з ч.3 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті №3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Таким чином, суд робить висновок,що спір між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] знаходиться в сфері житлових правовідносин, які врегульовані нормами Житлового кодексу України, а правові норми Цивільного кодексу, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог, не підлягають до застосування. Норми ст.ст. 71,72,163 Житлового кодексу України вказують на те, що у разі тимчасової відсутності наймача жилого приміщення у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, за ним зберігається займане приміщення протягом шести місяців. В разі відсутності наймача понад шість місяців, жиле приміщення зберігається за ним тільки у випадках, встановлених ст.71 Житлового кодексу України (призову на строкову військову службу, виїзд на навчання,влаштування дитини у прийомну сім'ю або дитячий будинок сімейного типу, виїзду для лікування у лікувально - профілактичному закладі, взяття під варту або арешту, обмеження волі чи позбавлення волі). Під час розгляду цивільної справи, сторонами суду не були надані докази, які б підтверджували право [PERSON], як наймача, на збереження за ним жилого приміщення в приватному будинку позивачки понад шість місяців з моменту його відсутності. Згідно зі ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, у відповідності з ч.1 ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідач [PERSON], як наймач жилого приміщення в приватному будинку, втратив право на його користування у зв'язку з відсутністю за місцем постійного проживання понад шість місяців без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: approved