Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 09.12.2013р. з позовною заявою, в якій просила визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності її з відповідачем та визначити, що кожному із співвласників належить по 1/2 частині цієї квартири. Тож остаточно позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] Відповідач позовні вимоги не визнав та зазначив, що спірну квартиру він придбав за свої особисті кошти, незважаючи на те, що на момент придбання квартири (24.10.1995р.) вони з позивачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. З позивачкою їх шлюбні відносини фактично були припинені на початку 1995р., а тому вважає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, яку він продав у грудні 2013р.. Шлюб з позивачкою розірваний 04.09.1996р. і з того часу позивачка жодного разу не заявляла ніяких вимог на спірну квартиру, не приймала участі у витратах по утриманню квартири, що свідчить про те, що вона погоджувалась з тим, що спірна квартира належить саме відповідачу. Позовні вимоги розцінює як спробу позивачки неправомірно отримати з нього грошові кошти за продаж квартири, яка була придбана під час зареєстрованого сторонами шлюбу. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила суду, що зазначену квартиру відповідач купував сам за свої власні кошти, а тому і зареєстрував квартиру тільки на себе. Проте оскільки квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу, то їй має належати половина цієї квартири. На теперішній час їх доньці потрібна окрема квартира, а тому вона бажає щоб відповідач її купив, принаймні надав грошові кошти на її придбання за рахунок продажу спірної квартири. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає, бо вони неправомірні, оскільки квартира куплена ним особисто за його особисті кошти і позивачка не має на цю квартиру ніяких прав. Просив відмовити у позові. Представник відповідача, адвокат [PERSON], свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю [NUMBER] від 16.04.2009р., який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 10.03.2014р., також пояснив, що позовні вимоги не визнає через їх безпідставність. Наполягав на необхідності застосування позовної давності до позовних вимог. Просив відмовити у позові з підстав через його необґрунтованість. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 04.06.1994р. до 04.09.1996р., що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с.7). 24.10.1995р. відповідач придбав за договором купівлі-продажу квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-4, 24). Купівлю квартири відповідач здійснював за свої власні кошти, а тому і зареєстрував квартиру на своє ім'я. Зазначену обставину сторони визнають, а тому відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК, суд вважає її доведеною. 25.12.2013р. відповідач продав спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] (а.с.22)., які на момент розгляду справи судом є власниками спірної квартири. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст.33, 35 ЦПК жодна із сторін не заявили клопотання про залучення до участі у справі зазначених осіб. Позивачка вважає, що оскільки квартира придбана під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу, то вона є об'єктом їх спільної сумісної власності, а тому вона має право на 1/2 частину цієї квартири, тому і звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з майнових правовідносин подружжя. Враховуючи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1994 до 1996р., то спірні правовідносини регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України 1969р. та Цивільним кодексом 1963р. і 2003р.. Відповідно до ст.22 КпШС України 1969р. майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 29 КпШС України 1969р. передбачалося, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як встановлено судом спірна квартира дійсно була придбана відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Проте, сторони визнають ту обставину, що квартира придбавалася під час їх роздільного проживання, тобто в той період, коли шлюб вже був фактично припинений, і придбання квартири здійснювалось виключно за особисті кошти відповідача. Зазначені обставини дають підстави визнання спірної квартири особистою власністю відповідача у разі розподілу майна подружжя. Разом з тим, після розірвання шлюбу у сторін не виникло спору стосовно розподілу майна, а тому є всі підстави стверджувати, що позивачка визнавала ту обставину, що спірна квартира є особистою власністю відповідача і тому не заявляла ніяких вимог на цю квартиру. Про це також свідчать ті обставини, що з моменту припинення шлюбу, тобто з 04.09.1996р., позивачка не пред'являла до відповідача ніяких вимог на спірну квартиру і не здійснювала ніяких обов'язків з утримання зазначеної квартири, відповідно до ст.322 ЦК 2003р.. Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС 1969р. для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Статтею 76 ЦК 1963р. передбачалося, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як зазначає сама позивачка, вона знала про те, що відповідач придбав у власність спірну квартиру та зареєстрував її на своє ім'я. Тож на момент розірвання шлюбу ці обставини були відомі позивачці, а тому право на пред'явлення позову про розподіл майна в неї виникло 04.09.1996р., тобто з моменту реєстрації розірвання шлюбу. Таким чином позовна давність за вимогами позивачка спливає 04.09.1999р.. Посилання позивачки на те, що між сторонами нібито не було непорозумінь з приводу її права на квартиру суд не приймає, оскільки право позивачки не було ні зареєстроване, ні закріплено ніяким іншим чином, а тому фактично воно не існувало, тому і не могло бути у сторін ніяких непорозумінь. Статтею 75 ЦК 1963р. передбачалося, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Натомість відповідно до змісту ст.267 ЦК 2003р. сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сторона відповідача просила застосувати позовну давність до вимог позивачки. Позивачка у свою чергу не надала суду жодного доказу поважності причин пропуску нею строку звернення до суду з зазначеним позовом, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню також не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed