Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання довіреності недійсною. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 липня 2012 року за адресою: [ADDRESS], було укладено довіреність, відповідно до якої вона уповноважила [PERSON], який проживає в [ADDRESS], представляти її інтереси в усіх судових установах (судах, господарських та адміністративних судах, касаційних, наглядових та апеляційних), в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з усіх питань, які стосуються захисту її законних інтересів. Довіреність була посвідчена Ширінською Л.В., приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу. В даній довіреності зазначена адреса її проживання, а саме:[ADDRESS], хоча в м. Житомир такої вулиці немає, а сама вона мешкає в смт.Романів за вищевказаною адресою. Крім цього, в довіреності зазначений її підпис, прізвище та ініціали. Хоча вона свого підпису не ставила та власноручно ніяких слів не писала. Близько шести місяців тому вона дізналась про існування такої довіреності. За вказаних обставин звернулась в суд з даним позовом. В судове засідання позивачка не з'явилась, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання також не з'явився, згідно відзиву просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в зв'язку з їх недоведеністю, розгляд справи провести за його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо недійсності правочину, зокрема щодо недійсності одностороннього правочину-довіреності. Згідно з частинами 1-5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Нормами ч. 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до нотаріально засвідченої довіреності 13.07.2012 року [PERSON] на підставі попереднього усного договору з довіреною особою, цією довіреністю уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх судових установах (судах, господарських та адміністративних судах, касаційних, наглядових та апеляційних), в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з усіх питань, які стосуються захисту її законних інтересів. Довіреність видана 13.07.2012 року терміном на один рік та посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширінською Л.В. Довіреність підписано [PERSON] у присутності приватного нотаріуса, особу встановлено, дієздатність перевірено. Згідно повно витягу з Єдиного реєстру довіреностей (на запит особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) №34443280, виданого 02.08.2017 року приватним нотаріусом Кучеруком В.В., довіреність від 13.07.2012 року була видана [PERSON] на розпорядження автомобілем. Згідно з частинами 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством. Сторона позивача в позовній заяві, як на підставу позовних вимог посилалась на ту обставину, що вона довіреність не підписувала. Проте, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її вимог, в зв'язку з чим суд позбавлений можливості перевірити обставини укладення одностороннього правочину - довіреності. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що довіреність була видана 13.07.2012 року строком на один рік. Тобто строк дії довіреності закінчився 13.07.2013 року. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку з недоведеністю. Таким чином, враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачкою. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed