Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON], третя особа: Приморський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням. [PERSON] в процесі слухання справи звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину, застосування правових наслідків нікчемності правочину Представник позивачки в судовому засіданні первісний позов підтримав, просив його задовольнити, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував, просив відмовити в її задоволенні. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, просили відмовити в її задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримали, просили її задовольнити. Представник третьої особи вирішення питання щодо первісного та зустрічного позову залишив на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов - відмові в його задоволенні з наступних підстав. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 23.08.2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Іллічовою Н.А., [PERSON], купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на квартиру зареєстровано 23.08.2017 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з державного реєстру. З довідки форми №1 вбачається, що в квартирі з 30.04.2013 року зареєстрована [PERSON] в якості піднаймача. [PERSON] є сторонньою для [PERSON] особою, в квартирі вона не проживає, що підтверджується Актом дільниці № 9 КП «ЖКС «Фонтанський» від 31.01.2018 року. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Суд вважає, що [PERSON], як піднаймач, не має права користування квартирою, а її реєстрація в квартирі порушує право власності [PERSON] на житло, яке передбачено ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідний висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317,319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного суд робить висновок, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює їй перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідач відсутній на даним місцем реєстрації понад один рік. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Відповідний правовий висновок, викладено ВСУ у постанові від 15.05.2017 року по справі № 6-2931цс16. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» ( затв. Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077) підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позов [PERSON] про усунення їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування цією квартирою - підлягає задоволенню. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину не підлягає задоволенню з наступних підстав. У зустрічному позові [PERSON] зазначає, що [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], оскільки набула право власності на вказану квартиру незаконно, на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2017 року, який є нікчемним, оскільки порушує її конституційне право на житло (ч.1 ст.228 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] з 30.04.2013 року зареєстрована в квартирі в якості піднаймача. Відповідно до ч. 1 ст. 99 ЖК України [PERSON], як піднаймач, самостійного права на спірне жиле приміщення не набуває незалежно від тривалості проживання чи реєстрації. Тому її посилання на нікчемність правочину з підстав ч.1 ст.228 ЦК України, внаслідок порушення її права на житло є безпідставним. Доводи [PERSON] про те, що на укладення договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2017 року була потрібна її згода, оскільки вона була зареєстрована в квартирі, також не ґрунтуються на законі. Оскільки відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тому ніякої згоди [PERSON], як піднаймача, на укладення договору купівлі-продажу квартири не було потрібно. Також безпідставним є посилання [PERSON] на порушення нотаріусом підпункту 1.8. пункту 1 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу). Даний підпункт зобов'язував нотаріуса перевірити відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною квартирою, для чого витребувати довідку житлово-експлуатаційної організації про склад сім'ї. Проте [PERSON] є повнолітньою особою, та не надала доказів того, що вона є недієздатною чи обмежено дієздатною особою. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім цього, Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме в п. 7 роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених, законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Враховуючи встановлені обставини даної справи суд зазначає, що сторонами спірного Договору купівлі-продажу досягнуто всіх істотних умов договору та на підтвердження вказаного надано належним чином засвідчені копії необхідних документів, які містяться в матеріалах справи. Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, Пленум Верховного суду України в своїй постанові «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12 червня 2009 року № 2, а саме п. 27 роз'яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу. Більше того, під час розгляду справи судом задовольнялися клопотання про витребування доказів, проте, отримані судом докази не доводять зустрічних позовних вимог. Таким чином, всі доводи зустрічного позову не ґрунтуються на законі, є безпідставними, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Судовий збір, який сплачений [PERSON] за подачу позову в сумі 640 грн. підлягає стягненню з [PERSON] на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо повного задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Outcome: approved