Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 2001 року знайома з відповідачем, а з травня 2006 року проживала з ним у цивільному шлюбі. З того часу між ними встановилися фактичні шлюбні відносини - вони спільно проживаючи вели спільне господарство, мали спільні доходи та витрати. За цей час у них народилося двоє дітей, а саме сини: [PERSON], [INFO] року, та [PERSON], [INFO] року, батьківство яких відповідачем не заперечувалось. Офіційно шлюб між ними зареєстровано 02 червня 2011 року. Однак, з 2014 року відповідач різко змінив своє ставлення до неї та дітей, постійно чинить на них психологічний тиск, погрожує виставити їх з будинку, лається у присутності дітей та поширює відносно неї неправдиві чутки, декілька разів вона навіть була вимушена викликати працівників міліції. У 2006 році вони спільно починали будувати інфраструктуру для надання туристичних послуг та на даний час спільно її використовують для забезпечення потреб сім'ї, однак тепер відповідач намагається вигнати її з їх спільного будинку, тобто не визнає її майнові права на спільне сумісне майно, а тому просить позов задовольнити. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також не заперечили проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач та його представник повторно не з'явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому суд зі згоди позивача відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що також відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Указана норма поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Таким чином, за змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України. В судовому засіданні встановлено, що 02 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 19 серпня 2011 року, актовий запис № 18 (а. с. 18). Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, у сторін ще [INFO] року та [INFO] року народилися сини [PERSON] та [PERSON], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження (а. с. 16-17), а отже вони мали спільні сімейні права та обов'язки і їх відносини набули ознак сімейного союзу чоловіка та жінки ще задовго до реєстрації шлюбу. Таким чином позивачем та її представником належними та допустимим доказами доведено факт її проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] починаючи з травня 2006 року по 01 червня 2011 року, а відповідачем, всупереч приписів ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дані обставини не спростовані, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах сторонами було набуто спільне майно, з приводу якого на даний час виник спір, а саме індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м., що знаходиться за адресою: 89215 Закарпатська область Перечинський район [ADDRESS] а вже під час перебування у зареєстрованому шлюбі - будівлю лазні з житловими кімнатами, загальною площею 107, 4 кв. м., житловою площею 21,8 кв. м., що знаходиться за адресою: 89215 Закарпатська область Перечинський район [ADDRESS] та дачний будинок, загальною площею 143 кв. м., житловою площею 13 кв. м., що знаходиться за адресою: 89215 [ADDRESS] (а. с. 8-15). Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року (далі - Постанова) при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, як до майна набутого сторонами за час фактичних шлюбних відносин, так і набутого з часу реєстрації ними шлюбу (02 червня 2011 року), підлягають застосуванню положення глави 8 СК України. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено у судовому засіданні, право власності на індивідуальний житловий будинок в урочищі «Полонина», площею 31,4 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS] було оформлено відповідачем 06 липня 2006 року, тобто під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а на будівлю лазні з житловими кімнатами та дачний будинок, що знаходяться в [ADDRESS] під № 3 «а» та № 3 «б» - відповідно 07 грудня 2012 року та 17 грудня 2013 року, тобто вже під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі, а отже таке є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки у матеріалах справи немає будь-яких відомостей про домовленість між сторонами з приводу часток у їх спільній сумісній власності, між [PERSON] та [PERSON] також не укладався шлюбний договір, тому суд приходить до висновку, що їх частки у майні є рівними, а саме по 1/2 частині кожному. Разом з цим, як роз'яснено в п. 25 Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин, оскільки позивач у позовній заяві не заявляє про реальний поділ спільного майна подружжя, а просить залишити його у спільній частковій власності (по 1/2 кожному), тому суд приходить до висновку, що вказана вимога також підлягає до задоволення. Сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved