Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилалась на те, що працювала у відповідача з 01.09.2011 року на посаді артистки хору 1 категорії за строковими трудовими договорами. 01.10.2012 року була переведена на посаду артистки хору вищої категорії. 01.10.2013 року переведена на посаду солістки-вокалістки першої категорії та працювала за безстроковим трудовим договором до 01.06.2016 року. 01.06.2016 року була переведена на строковий трудовий договір під загрозою негайного звільнення шляхом шантажу зі сторони керівництва строком до 31.08.2017 року. Але за ст.39-1 КЗпП України пролонгація двох та більше договорів вже є безстроковим договором. Щоб не залишити себе та свою сім'ю без засобів для існування, вона була вимушена підписати контракт, який погіршує її умови праці, як найманого працівника, з умовами якого вона не згодна. Вважає контракт незаконним, таким, що суперечить нормам чинного законодавства України та порушує її право на працю. 31.08.2017 року вона, будучі одночасно з 27.06.2017 року членом профспілкового органу, вийшла на роботу, але не була допущена до приміщення відповідача. Після виклику працівників поліції також не була допущена до приміщення та дізналась про своє звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України в звязку із закінченням строку трудового договору. Вона категорично не погоджується з діями відповідача, вважає їх безпідставними, протиправними, такими, що порушують її конституційні права на працю та достатній життєвий рівень. Так її звільнення було проведено без згоди первинної профспілкової організації ВПС «Захист справедливості» та без згоди профспілкового органу вищого рівня ВПС «Захист справедливості». Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Наказ №43-к від 01.06.2016 року не визначає жодних умов зміни в організації праці або зміну істотних умов праці позивачки. Будь-яких змін, окрім встановлення обмеженого строку дії її роботи на посаді, після укладення контракту між нею та відповідачем не відбулось. Згідно Закону України «Про театри і театральну справу», Закону України «Про культуру» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» №955-VІІІ від 28.01.2016 року, встановлено лише порядок оформлення нових трудових правовідносин між театрами та творчими працівниками. Право на розірвання вже укладених трудових договорів, в т.ч. безстрокових, а також більш ніж одного строкового, законами не передбачено. З урахуванням наведеного, а також посилаючись на її звільнення без попередньої згоди профспілкового органу, порушення Конвенції №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», норм КЗпП України, ст.22 Конституції України, позивачка просила суд скасувати наказ про її звільнення; визнати недійсним контракт від 31.05.2016 року, признавши контракт строковим трудовим договором нікчемним; поновити її на роботі з 01.09.2017 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; покласти на відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропуску позивачкою строків звернення до суду, необґрунтованість позовних вимог та проведення її звільнення відповідачем в передбаченому законом порядку. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається із записів у трудовій книжці позивачки, що остання з 01.09.2011 року була прийнята на посаду артистки хору 1 категорії до Обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету». 01.10.2012 року була переведена на посаду артистки хору вищої категорії, 01.10.2013 року - на посаду солістки-вокалістки першої категорії (а.с.8-10). Статтею 21 КЗпП України передбачено працевлаштування на роботу за трудовим договором. Частиною 3 ст.21 КЗпП України встановлено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Сфера застосування контракту визначається законами України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016 року №955-VIII, було внесено зміни, зокрема до ст.20 Закону України «Про театри і театральну справу», до ст.21 Закону України «Про культуру» та передбачено, що трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів. Також вказаним Законом України від 28.01.2016 року №955-VIII було внесено зміни до ст.36 КЗпП України та частину першу вказаної статті доповнено п.9, що передбачає підставами припинення трудового договору: підстави, передбачені іншими законами. Пунктами 2,3 Прикінцевих положень Закону України від 28.01.2016 року №955-VIII було встановлено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з п.9 ст.36 КЗпП України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. На виконання вимог вказаного вище Закону України від 28.01.2016 року №955-VIII відповідачем 14.03.2016 року було видано наказ №94 про попередження всіх професійних працівників (художній та артистичний персонал) театру про припинення безстрокового трудового договору згідно п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України 31.07.2016 року та укладення з працівниками, що перебувають у трудових відносинах з театром, контракту строком не менше одного року без проведення конкурсу (а.с.54). Вказаний наказ було доведено до відома позивачки під підпис 25.03.2016 року, що підтверджується додатком до наказу №94 від 14.03.2016 року та не заперечувалось стороною позивача (а.с.55). 01.06.2016 року відповідачем було видано наказ №43-к про укладення з працівниками художньо-керівного та артистичного персоналу театру строкових контрактів терміном дії з 01.06.2016 року по 31.08.2017 року без проведення конкурсу згідно поданих письмових заяв (а.с.56). Згідно додатку до вказаного наказу, позивачка була ознайомлена з останнім в той же день 01.06.2016 року (а.с.57), Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.05.2016 року позивачкою на імя генерального директора Обласного комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» було подано письмову заяву, в якій остання просила укласти з нею письмовий строковий контракт, строком дії з 01.06.2016 року по 31.08.2017 року (а.с.58). На підставі вказаної заяви 31.05.2016 року між сторонами було укладено письмовий строковий контракт на строк з 01.06.2016 року по 31.08.2017 року. Пунктом 4 розділу ІХ Прикінцеві положення контракту від 31.05.2016 року сторонами було погоджено, що якщо за 2 місяці до закінчення строку чинності цього контракту, жодна із сторін не заявила про його розірвання, контракт вважається продовженим на аналогічний термін (а.с.59-60). Відповідно до витягу з протоколу засідання художньої ради Дніпропетровського академічного театру опери та балету від 02.06.2017 року вбачається, що при вирішенні питання про формування творчого складу театру на 2017-2018 роки та питань продовження строку дії контракту на новий театральний сезон 2017-2018 років, було вирішено припинити контракт з позивачкою з 31.08.2017 року (а.с.61). 15.06.2017 року позивачка під підпис була попереджена відповідачем про припинення трудових відносин в звязку із закінченням строку дії контракту та наступне звільнення не раніше ніж через два місяці з моменту попередження, а саме: 31.08.2017 року, відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.62). Наказом №71-к від 31.08.2017 року позивачку було звільнено з займаної посади солістки-вокалістки першої категорії 31.08.2017 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.63). З вказаним наказом позивачка було ознайомлена в той же день. Також 31.08.2017 року відповідний запис було внесено в трудову книжку та останню видано позивачці, що не заперечувалось представником позивача та вбачається з особової картки працівника (а.с.86-87). З огляду на наведені вище обставини, встановлені судом, а також положення діючого законодавства, перевіряючи доводи позивачки щодо переведення її на строковий трудовий договір під загрозою негайного звільнення шляхом шантажу зі сторони керівництва відповідача, звільнення без попередньої згоди профспілкового органу та з порушенням Конвенції Міжнародної організації праці №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», норм КЗпП України, ст.22 Конституції України, суд враховує наступне. Зазначаючи про її переведення на строковий трудовий договір під загрозою негайного звільнення шляхом шантажу зі сторони керівництва відповідача, позивачка у відповідності до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України не надала суду будь-яких доказів на підтвердження цих обставин. При цьому, суд враховує, що контрактна форма роботи творчих працівників, зокрема і для позивачки була запроваджена не за ініціативою відповідача, а у відповідності до спеціального закону, який є діючим, неконституційним не визнавався та є обовязковим до виконання. Також суд враховує, що позивачкою подавалась відповідна заява про укладення з нею контракту, остання підписала відповідний контракт, погодившись таким чином з його умовами, зміною істотних умов праці, вимог про зобовязання відповідача укласти контракт на її умовах не ставила та протягом встановлених ст.233 КЗпП України строків до суду для вирішення відповідного трудового спору за його наявності не зверталась. Окрім цього, судом враховується, що згідно рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98, у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України (справа про тлумачення терміну «законодавство»), виходячи із необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємства Конституційний Суд України визнав за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески. Згідно ч.ч.1,2 ст.7 вказаного вище Закону встановлено, що членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі. Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами. Посилаючись на те, що її звільнення було проведено без попереднього погодження з профспілковим органом створеною [PERSON] профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Дніпропетровського державного академічного театру опери та балету, а також органу вищого рівня - Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», позивачка доказів щодо її вступу на момент звільнення до вказаної профспілки в порядку, передбаченому ст.7 Закону України «Про професійні спілки, не надала. Крім того, суд враховує, що ст.43 КЗпП України передбачено можливість розірвання трудового договору за обовязкової попередньої згодою виборного органу первинної профспілкової організації в разі його розірвання за ініціативою роботодавця з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 ст.40 і пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України. Разом з тим, з позивачкою було припинено трудовий договір на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України в звязку із закінченням строку трудового договору (контракту), а не розірвано за ініціативою роботодавця. В звязку з цим, суд вважає безпідставними і доводи позивачки з порушенням вимог ст.43 КЗпП України та з цих підстав судом при вирішення клопотання позивачки в порядку ст.53 ЦПК України було відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача голови первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Харківського національного академічного театру опери та балету [PERSON], яка до того ж не має відношення до створеною у відповідача [PERSON] профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Дніпропетровського державного академічного театру опери та балету. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, не доведеність їх належними доказами та необхідність відмови в їх задоволенні в повному обсязі. Вирішуючи питання в порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи, звільнення позивачки від сплати судового збору в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також відмову в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed