Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення незаконно отриманих коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що 06.09.2005 р. її матір - [PERSON] подарувала їй будинковолодіння [ADDRESS]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 2.11.2007 року за заявою її сестри - [PERSON], їхню матір [PERSON] було визнано недієздатною, а опікуном призначено [PERSON] Внаслідок стихійного лиха, яке мало місце 23-27 липня 2008 року вказане будинковолодіння зазнало пошкоджень і було віднесено до 3 категорії. Однак, при обстеженні господарства в акті обстеження від 23 вересня 2008 року та в дефектному акті від 23 вересня 2008 року представниками сільської ради помилково як власника господарства було вказано [PERSON], а не позивачку. Нарахування та виплата матеріальної допомоги здійснювалась також на [PERSON] Таким чином [PERSON] було нараховано та виплачено з державного бюджету 8000 (вісім тисяч) гривень матеріальної допомоги. Вказані кошти отримала [PERSON], оскільки на той час вже являлась її опікуном. Вважає отримання відповідачкою вказаної суми компенсації неправомірно, оскільки [PERSON] являється власником будинковолодіння [ADDRESS]. Окрім того зазначає, що неправомірними діями відповідачки позивачці також завдана моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок неотримання належних їй коштів, які б могла вкласти в ремонт будинку. Таким чином, просить суд про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, при цьому зазначивши що відповідно до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.04.2014 року визнано недійсним договір дарування будинковолодіння [ADDRESS], який був укладений 06 вересня 2005 року [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу за реєстром №2187, таким чином грошові кошти у сумі 8000 грн. нараховано [PERSON] правомірно, а оскільки [PERSON] являлась опікуном [PERSON], то відповідачка [PERSON] у законному порядку отримала вказані грошові кошти. Просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з [PERSON] 700 грн. витрат на правову допомогу, у зв'язку із розглядом справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача сільська рада с.Блюдники в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши докази, які надані сторонами на обґрунтування та заперечення позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Судом встановлено, що 06 вересня 2005 року укладено договір дарування будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу за реєстром №2187. Згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року визнано недійсним договір дарування будинковолодіння [ADDRESS], який був укладений 06 вересня 2005 року [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу за реєстром №2187 Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2007 року [PERSON] визнана недієздатною, її опікуном призначено [PERSON] Таким чином не підлягає доказуванню те, що в момент укладення договору [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій унаслідок важкої хвороби та похилого віку, тому договір дарування [PERSON] яка подарувала будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] визнано недійним, відтак вказане будинковолодіння на праві власності належало померлій [PERSON] Відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Згідно з ст.67 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Відповідно до п.4.9 Наказу «Про затвердження Правил опіки та піклування» N 34/166/131/88 від 26.05.99 суми, які належать підопічним у вигляді пенсій, допомоги чи аліментів, інших поточних надходжень або прибутків від належного їм майна, переходять у розпорядження опікуна і витрачаються на утримання підопічних. Згідно п. 4.2. Наказу «Про затвердження Правил опіки та піклування» N 34/166/131/88 від 26.05.99 опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх. Відповідно до пред'явленого позову [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти отримані внаслідок відшкодування матеріальної допомоги, які було нараховано та виплачено з державного бюджету [PERSON] та які отримала відповідачка по справі, оскільки являлась опікуном [PERSON] Однак, в даному випадку судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] на момент виплати матеріальної допомоги внаслідок стихійного лиха, яке сталося 23-27 липня 2008 року належало на праві власності [PERSON] А тому [PERSON], яка на той час являлась опікуном [PERSON] правомірно отримала грошові кошти в сумі 8000 грн. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно ст.60 ЦПК України встановлено, що «кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу». Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд, відмовляючи в задоволені позову щодо стягнення моральної шкоди, враховує, що позивачкою не доведено суду наявність моральних страждань пов'язаних з моральними діями відповідачок, не зазначено в чому саме полягали страждання, не наведено розрахунку з чого вона виходила при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. З урахуванням викладених вище обставин, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не доведені належними доказами у справі, а тому не підлягають задоволенню. Витрати на правову допомогу, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з оригіналу квитанції № АЕ 013378 від 16.11.2010 року відповідачка сплатила 700 грн. на правову допомогу. Тому з позивачки слід стягнути на користь відповідачки 700 грн. витрат понесених ним на правову допомогу. На підставі ст.ст. 55,61,1167 ЦК України,

Outcome: approved