Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, яке є обєктом спільної сумісної власності, в подальшому уточнила свої позовні вимоги, мотивуючи їх тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 02.12.2006 року, який було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2010 року. Незважаючи на розірвання шлюбу в судовому порядку, вони з відповідачем продовжували проживати однією сімєю до 01.03.2015 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Однак, у звязку із погіршенням стосунків між ними через застосування з боку відповідача фізичного насильства, вона разом з малолітніми дітьми переїхала жити до своєї матері. За час спільного проживання ними було придбано наступне майно: у 2013 році диван «Марсель», вартість на час придбання 7500грн., вартість на теперішній час 6300грн., у 2012 році персональний компютер б/у, 2012 року випуску, який складається з монітору марки «Samsung 19» та системного блоку чорного кольору, з 2-х ядерним процесором за 5000грн., вартість на теперішній час 4000грн., у 2012 році компютерний стіл б/у за 500грн., вартість на теперішній час 500грн., у 2008 році телевізор марки «Samsung» сірого кольору за 5000грн., вартість на теперішній час 1200грн., у 2013 році ліжко двоспальне темно коричневого кольору з двома матрацами за 1500грн., вартість на теперішній час 3000грн., у 2013 році шафа двостворчата коричневого кольору за 1000грн., вартість на теперішній час 1300грн., у 2013 році комплект кухонних меблів, який складається з обіднього столу та двох табуретів білого кольору з сірими розводами за 500грн., вартість на теперішній час 1000грн., загальна вартість майна складає 17300,00грн.. Крім того, ними за спільні кошти в 2013 році був придбаний автомобіль Mersedes Benz, 1994 року випуску за 9000доларів США, що на час його придбання було еквівалентно сумі 72000,00грн.. На теперішній час вартість зазначеного автомобіля складає 131330,00грн.. Право власності на автомобіль було зареєстровано на імя відповідача [PERSON]. Після фактичного розірвання між ними подружніх стосунків, відповідач одноособово, без її відома та згоди розпорядився зазначеним автомобілем, який був ним знятий з реєстраційного обліку 10.03.2015 року, а на теперішній час автомобіль зареєстрований на іншу особу. Таким чином, відповідач від продажу автомобіля отримав грошові кошти, які також є їх спільним майном. Також ними було придбано коштовності: обручка золота жіноча 585 проби, вагою 5гр. вартістю 2500грн, вартість на теперішній час 2100грн., кільце жіноче золоте 585 проби з камінням фіаніт бірюзовий вагою 2гр. вартістю 2500грн., вартість на теперішній час 2000грн., хрестик золотий 585 проби вагою 3гр вартістю 2500грн, вартість на теперішній час 3700грн., а всього загальною вартістю 7800,00грн.. Дані речі є її коштовностями, придбані для неї, тому є її особистою приватною власністю. Всі коштовності після розірвання подружніх стосунків між нею та відповідачем, залишилися у відповідача, який відмовляється їх повертати. Враховуючи, що їй належить ? частка зазначеного спільного майна подружжя, в тому числі і вартість автомобіля, вважає, що все перераховане майно має бути поділено між нею та відповідачем. Просить суд визнати факт спільного проживання її та відповідача [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.07.2010 р. по 01.03.2015 р., визнати коштовності, придбані для неї, її особистою приватною власністю, визначити належну їй частку у майні, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя у розмірі 1/2 частки, провести поділ сумісного майна подружжя та виділити їй користування наступне майно: диван «Марсель», персональний компютер, стіл компютерний загальною вартістю 8500,00 грн., а в користування [PERSON] виділити: телевізор марки «Samsung 19», ліжко двоспальне, шафу двостворчату, комплект кухонних меблів загальною вартістю 6700,00 грн. Крім того, просить витребувати у відповідача на передати їй наступне майно: диван «Марсель», персональний компютер, стіл компютерний, обручку золоту жіночу, кільце золоте з камінням фіаніт бірюзовий, хрестик золотий на загальну суму 18600,00 грн. та стягнути на її користь ? частку від вартості автомобіля Mersedes-Benz модель Е220 ЗНГ, державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 р.в. чорного кольору у розмірі 65665,00 грн., а також стягнути на її користь судовий збір, сплачений нею при подачі позову до суду у розмірі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн.. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про поділ майна, яка в подальшому була уточнена. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що вони з позивачкою перебували у зареєстрованими шлюбі з 02.12.2006 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2010 року шлюб між ними був розірваний, але незважаючи на розірвання шлюбу вони продовжували мешкати разом за його зареєстрованим місцем проживання за адресою: [INFO]. 01.03.2015 року позивачка [PERSON] вирішила повністю розірвати шлюбні стосунки та зібравши дітей пішла мешкати до своєї матері за адресою: м. Запоріжжя, вул. Західна, буд. 46. Під час спільного проживання ними було придбано наступне майно: холодильник «ARISTON» вартістю 15000,00грн., пилосос вартістю 3000,00грн., ліжко полуторне з ортопедичним матрацем вартістю 2500,00грн., пароочисник вартістю 500,00грн., велосипед вартістю 3800,00грн., телефон SMARTPHN з пакетом «Відмінник» та аксесуарами вартістю 1796,15грн., ноутбук «Аsus», вартістю 4667,00грн., а всього на загальну суму 31263,15грн. Вказане майно [PERSON] у березні 2015 року вивезла з місця їх спільного проживання і перевезла у будинок своєї матері, де зараз вона проживає. Крім цього, для переїзду їх родини в інше житло, а саме в квартиру 8, розташовану в буд.2 по вул. Скворцова в м. Запоріжжі, з метою окремого проживання від батьків, за домовленістю з матір»ю позивачки [PERSON]- [PERSON], якій належить ця квартира, в ній був зроблений ремонт. Частину грошей на ремонт вони позичали у його батьків. За період з 2011 року по 2013 рік на придбання будівельних матеріалів були витрачені спільно набуті грошові кошти у розмірі 23612,76грн. та придбані і змонтовані металопластикові вікна на суму 14370,00грн., а всього витрачено 37982,76грн.. У 2013 році ним було придбано автомобіль Mersedes-Benz модель Е220 ЗНГ, державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 р.в. чорного кольору на кошти, передані йому особисто його батьком [PERSON] для покупки автомобіля, а тому цей автомобіль є його особистою приватною власністю. Таким чином, просить суд визнати холодильник «ARISTON», пилосос, ліжко полуторне з ортопедичним матрацом, пароочисник, велосипед, телефон SMARTPHN з пакетом «Відмінник» та аксесуарами, ноутбук «Аsus», роутер, мишь на загальну сумую 31263,15 грн. обєктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та виділити їх у користування позивачці. Визнати кошти в сумі 37982,76 грн. спільною власністю подружжя, розподілити їх по ? частині між сторонами та стягнути ? частину в сумі 18991,38 грн. з [PERSON] на його користь, а також визнати автомобіль Mersedes-Benz модель Е220 ЗНГ, державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 р.в. чорного кольору його особистою приватною власністю. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Вимоги, викладені [PERSON] у зустрічній позовній заяві не визнала, та суду пояснила, що з 02.12.2006 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 01.07.2010 р. шлюб було розірвано, але десь через тиждень вони знову стали проживати однією сімєю, вести спільне господарство. Під час чергової сварки з чоловіком [PERSON] він позривав з неї золоті прикраси, та вона переїхала жити до своєї матері разом із дітьми. 8 березня 2015 року вона з будинку батьків відповідача, де вони проживали разом, забрала свої особисті та дитячі речі, пилосос та пароочисник, які їй подарувала її матір на день народження, також забрала дитячий велосипед, який був придбаний на кошти, подаровані сину [PERSON] на його день народження та дитяче ліжко, яке було подаровано дитині її матір»ю. Також зазначила, що диван ними був придбаний на кошти її матері, компютер купували у знайомого для дітей, а шафу, ліжко, компютерний стіл у її двоюрідної тітки. Також під час спільного життя ними було придбано автомобіль марки «Опель» у кредит у батька відповідача за 9000 доларів США без переоформлення. Перший внесок складав 3000 дол. США, та згодом, у 2013 році, «Опель» було продано та придбано автомобіль Mersedes-Benz також у кредит, який виплачували разом. Після того, як вона пішла від чоловіка, 10.03.2015 р. він зняв з реєстраційного обліку вказаний автомобіль та згодом його продав. Також позивачка [PERSON] зазначила, що існувала домовленість між ними та її матірю про квартиру [ADDRESS], яка належить матері, а саме, мати мала намір здавати цю квартиру в оренду і за рахунок цього допомагати їм матеріально, у зв»язку з цим в квартирі проводилися ремонтні роботи. Відповідач не ніс ніяких матеріальних витрат на ремонт цієї квартири, а лише допомагав робити ремонт власними силами, а отже, їх сім»я за рахунок спільних коштів ремонт в квартирі не робила. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору, позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі та просила у їх задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, а свої зустрічні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що за час подружнього життя ними було придбано лише майно, що зазначено у його зустрічній позовній заяві, інше майно, яке зазначено позивачкою в її позові, ними не придбавалось, оскільки вони проживали в будинку його батьків і все необхідне для проживання у них було. Матір позивачки [PERSON] придбала для них квартиру, яку в подальшому обіцяла переоформити на свою дочку [PERSON], але так цього і не зробила. Була також домовленість, що ремонт в цій квартирі вони будуть робити самостійно і для проведення ремонтних робіт були витрачені кошти з їх спільного з позивачкою бюджету, а також гроші на ремонт надавали його батьки. В цій квартирі ремонт був зроблений майже у повному обсязі. На придбання ним автомобіля Mersedes-Benz гроші були надані його батьком [PERSON], який продав належний йому на праві власності автомобіль «Опель» та виручені від продажу гроші під розписку подарував особисто йому для придбання автомобіля, який на теперішній час він також продав. Отже, автомобіль є його особистою приватною власністю. Грошей для придбання коштовностей у них не було, а тому була придбана лише обручка для позивачки, яка і залишилася у неї. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала та просила відмовити у їх задоволені. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтву про шлюб серії I-ЖС № 028194 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2006 року, актовий запис № 444(а.с.7). Згідно свідоцтву про розірвання шлюбу серії I-ЖС № 075868 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 01.07.2010 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 105(а.с.8). Як встановлено судом та визнано сторонами в судовому засіданні, після розірвання між ними шлюбу на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2010 року, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] продовжували проживати однією сім»єю до 01.03.2015 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Цю обставину жодна із сторін не оспорює. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, суд вважає встановленим факт спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 01.07.2010 року по 01.03.2015 року, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Положеннями статті 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Глава 8 СК України регламентує право спільної сумісної власності подружжя та відповідно до статті 60 цього Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч.1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту незалежно від того, на імя кого з подружжя воно було придбано чи внесено грошовими коштами. Виходячи з положень зазначених норм Закону, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ним або шлюбним договором. Відповідно до розяснень, що містяться у пунктах 20,22,23,24,25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правила зазначеної норми поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтям 69-72 СК України та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що вникли в інтересах сім»ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до акту прийому-передачі № ОУ-0002187 від 14.03.2013 року по рахунку-фактурі СФ-0002358(13.04.2013), на замовлення [PERSON] за адресою: м. Запоріжжя, вул. Скворцова, 195-А був доставлений диван «Марсель» вартістю 4229,00грн.(а.с.88). Вартість цього дивану у розмірі 4229,00грн., на час його придбання, також підтверджується товарним чеком № рахунку 5165 від 13 квітня 2013 року(а.с.182). Отже, суд не може взяти до уваги пояснення відповідача [PERSON] в тій частині, що диван «Марсель» під час їх спільного проживання не придбавався, так як замовлення на його доставку було оформлено саме на імя відповідача, що підтверджено вище зазначеним письмовим доказом, а тому вважає доведеним той факт, що диван «Марсель» був придбаний сторонами під час їх спільного проживання та є їх спільною сумісною власністю. В обґрунтування вартості майна, що зазначено в позовній заяві позивачкою [PERSON] були надані роздруківки з сайтів мережі Інтернет, відповідно до яких на сайті мається інформація щодо продажу дивана «Марсель» за 6312,00грн.. Разом з тим, зазначено, що ціна залежить від вибору тканини, розміру дивану, наявності ящика для білизни та коливається від 2850грн. до 5910грн..Комп»ютер продається за 4000грн., стіл компютерний за 500грн., телевізор «Samsung» за 1200грн., кухонні меблі(стіл та 4 табурети) за 1500грн., трьохстворчата шафа за 1300грн., ліжко двоспальне за 3000грн., хрестик золотий за 3744грн.(а.с.10-15), обручка за 2667грн.(а.с.47). Зазначену інформацію в мережі Інтернет суд не може визнати допустимим доказом, що підтверджує вартість спірного майна. Відповідно до товарного чеку від 17 жовтня 2013 року, виданого ПП Савицький на придбання ноутбука Asus за 4667,00грн. покупцем в ньому зазначена приватна особа без її ідентифікації(а.с.63). Відповідно до гарантійного талону та товарного чеку № 374964 від 10 лютого 2014 року заповненого на імя [PERSON] остання придбала 2 пароочисника вартістю по 630грн. кожний (а.с.105). Згідно довідки від 20.05.2015 року позивачка [PERSON] працювала в магазині «Скворцовський» продавцем з 15.09.2011 року по 09.03.2015 року(а.с.137). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що сторін по справі він не знає. На прохання свого знайомого [PERSON], який начебто є двоюрідним братом позивачки, він 08.03.2015 року приїхав у будинок по вул. Скворцова з ціллю допомогти забрати речі. Десь об 11-12 годині вони підїхали до будинку на автомобілі «Газель», їх зустріла позивачка [PERSON], також були присутні відповідач і напевно його мати. У дворі будинку стояли пакети з речами у кількості десь 10 одиниць. Він у пакети не заглядав, але вважає, що там були лише речі, оскільки з цими пакетами так і поводились, як з речами. В подальшому з будинку відповідачем та [PERSON] було винесено ліжко, велосипед, пароочисник. Якусь річ відповідач особисто поклав до автомобіля. Холодильник у цей день вони не вивозили. Стосунки між позивачкою та відповідачем були неприязні, його мати не втручалася. Ноутбука він також не бачив, був тільки компютерний стіл. Свідок [PERSON] суду пояснила що із позивачкою [PERSON] вони працювала разом та підтримувала дружні стосунки, з відповідачем [PERSON] вона на даний час ніяких стосунків не підтримує. 08 березня 2015 року до неї звернулась позивачка [PERSON] з проханням допомогти забрати речі від колишнього чоловіка. В той день вона була присутня у дворі та бачила як до автомобіля «Газель» вантажники завантажували пакети з речами [PERSON] та дітей, коробки з книжками та іграшками, також позивачка забрала полуторне дитяче ліжко деревяне та велосипед. Холодильник та пилосос позивачка не забирала та не вивозила. Також їй відомо, що у [PERSON] були золоті прикраси: хрестик, обручка та золоте кільце з камінням. Ці прикраси відповідач [PERSON] забрав, коли побив позивачку [PERSON] їй це відомо зі слів позивачки. Також їй відомо, що у подружжя спочатку був у користуванні автомобіль ВАЗ 21099, який ними був проданий та за рахунок цих коштів був придбаний в кредит у батька відповідача автомобіль «Опель», який в подальшому вони змінили на «Mersedes-Benz». Їй відомо, що пилосос був подарований позивачці її матір»ю, ліжко також придбано матір»ю позивачки. Також матір»ю позивачки була придбана квартира, в якій вони мали намір зробити ремонт, але так його і не зробили. Їй це відомо, оскільки в цій квартирі вона була десь півмісяця потому. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачкою працювала разом з 2011 року і їй відомо, що у сім»ї [PERSON] було не все добре, так як чоловік застосовував фізичну силу. 01 березня 2015 року позивачка їй зателефонувала десь об 11-00год., та розповіла, що її побив чоловік і вона не може вийти на роботу. Згодом вона помітила, що у позивачці відсутні золоті прикраси: золота обручка, сережки, кільце із камінням, ланцюжок із хрестиком. Зі слів позивачки [PERSON] їй стало відомо, що ці прикраси у неї забрав відповідач [PERSON] під час сварки. Також вона була вдома у позивачки лише на кухні та там бачила комплект кухонних меблів, холодильник 2-хкамерний,телевізор, душову кабінку, пічку. Також їй відомо, що подружжя [PERSON] продали автомобіль «ВАЗ» і виручені від продажу кошти віддали в якості першого внеску за автомобіль «Опель», який вони придбали у батька відповідача. В подальшому автомобіль «Опель» також був проданий та придбаний автомобіль Mersedes-Benz. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачку [PERSON] не знає, з відповідачем знайомий з дитинства та підтримує з ним приятельські стосунки. У 2011 році [PERSON], з його слів, придбав квартиру для того, щоб переїхати зі своєю сім»єю від батьків. Ця квартира знаходилася в аварійному стані та [PERSON] увесь свій час приділяв ремонту в ній, задля чого наймав робітників та і сам працював: демонтував підлогу, замінював каналізацію, поставив пластикові вікна, замінив вхідні двері, зробив ванну кімнату, поставив двері. Починаючи з 2011 року і по 2015 рік [PERSON] робив ремонт. Бачив, що будівельні матеріали привозив відповідач, а тому вважає, що він їх і придбавав. З позивачкою він жодного разу не зустрічався. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що добре знає подружжя [PERSON], які постійно мешкали на вул. Скворцова у батьків відповідача. Разом із [PERSON] він їздив в будівельні магазини, а також на ринки, де вони купували метал та інше необхідне для ремонту квартири в якій [PERSON] мав намір жити зі своєю сім»єю. Разом з тим, він допомагав відповідачу ставити грати на вікна, зварював стойки під ванну. Також зазначає, що [PERSON] купував будівельні матеріали за власні кошти та своїми руками робив ремонт у квартирі, клав кахель у ванній кімнаті, міняв підлогу. В цій квартирі він був десь півтора роки тому, там були вже готові кімнати, ванна кімната повністю, стояли деякі міжкімнатні двері, але на кухні нічого не було. Раніше він часто бував у подружжя [PERSON] вдома, але за останні 3-4 роки був у них 3-4 рази. Він бачив на кухні в будинку кухонні меблі, холодильник двокамерний сріблястого кольору, який, зі слів [PERSON], вони купили самі, але не бачив ані компютера, ані ноутбука, наявність золотих прикрас у позивачки він також не памятає. Спочатку [PERSON] користувався автомобілем ВАЗ-99, також брав у батька «Опель» і їздив на ньому, а потім придбав Mersedes-Benz за кошти, які були йому надані батьком, це йому відомо також зі слів відповідача. Свідок [PERSON] зазначив, що добре знає подружжя [PERSON] і йому відомо, що матір»ю позивачки [PERSON] була придбана квартира в жахливому стані. [PERSON] робив в цій квартирі ремонт, а він йому допомагав. Вони знімали підлогу, разом робили покупки по електриці, купували кахель. Відповідач [PERSON] замінив вікна в квартирі, добудував лоджію, поставив грати на вікна і все це він робив за свій рахунок. Мати позивачки [PERSON] він там жодного разу не бачив. Останній раз він був у квартирі десь у 2013 році та бачив, що у ванній кімнаті вже мається кахель на стінах, змонтовані металопластикові вікна, на них грати, змонтовані всі електромережі, замінена підлога. Вдома у подружжя він був десь навесні цього року, але скільки в них було холодильників не памятає, на золоті прикраси він також не звертав уваги. Знає, що у відповідача був автомобіль Mersedes-Benz, на покупку якого гроші дав його батько, про що йому розповіла його мати. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачкою [PERSON] раніше підтримувала дружні стосунки, а відповідач [PERSON] є її двоюрідним братом та сусідом. Під час спільного проживання сторін вона бачила у будинку холодильник, пилосос, дитяче ліжко, пароочисник та ноутбук. Також їй відомо, що мати позивачки [PERSON] придбала квартиру для подальшого сумісного проживання в ній дітей та онуків. Відповідач [PERSON] робив в цій квартирі капітальний ремонт, замінив вікна, двері, підлогу, придбавав будівельні матеріали за свій рахунок. 08 березня 2015 р. зранку до неї заходила позивачка [PERSON], яка повідомила, що вони із [PERSON] розійшлись та вона прийшла забрати речі. Вона в цей час знаходилася у своєму дворі та бачила як до автомобіля «Газель» завантажували речі в пакетах, коробках, ліжко, пилосос, холодильник, пароочисник. При цьому були присутні [PERSON], його мати, [PERSON] та два чоловіка. Зазначила, що раніше бачила у позивачки золоту обручку і 08.03.2015 року ця обручка була на неї. Раніше у батька відповідача, який є її дядьком, був автомобіль «Опель», який він продав, а гроші від його продажу передав відповідачу [PERSON] для придбання іншого автомобіля Mersedes-Benz. Також того дня бачила, як [PERSON] та [PERSON] виносили речі з будинку, а два чоловіки завантажили холодильник «Арістон» білого кольору. Також зазначила, що неодноразово була в будинку сім»ї [PERSON] та бачила там два холодильники один стояв в кухні, інший в коридорі, також наявні були меблева стінка, мякі меблі, телевізор, компютерний стіл, ноутбук, в спальні знаходився диван, ліжко, на якому спала дитина, тумба. Також [PERSON] возив її на нову квартиру, показував який він там робив ремонт. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] є її онукою, яка проживала однією сімєю з відповідачем [PERSON], вони мають двох дітей. Спільного майна у подружжя [PERSON] не було, так як все необхідне для них покупала її дочка [PERSON]. У її дочки був автомобіль ВАЗ - 99, який був оформлений на її імя. В подальшому цей автомобіль віддали у користування відповідачу [PERSON], який керував ним на підставі довіреності, а згодом він продав цей автомобіль та на виручені від продажу гроші у розмірі 3000 доларів США викупив у свого батька автомобіль «Опель» також за довіреністю без переоформлення, який також згодом був проданий та придбаний автомобіль Mersedes-Benz. Також її дочка придбала квартиру для того, щоб згодом її здавати, а гроші віддавати дітям як матеріальну допомогу. Ремонт в цій квартирі робився за рахунок її дочки, відповідач [PERSON] допомагав робити ремонт тільки своєю фізичною працею. Після сварки з чоловіком, її онука [PERSON] переїхала жити з дітьми до своєї матері та привезла із собою свої і дитячі речі, ліжко, велосипед, письмовий стіл та пароочисник. Холодильник її онука не привозила, як і ноутбук, якого взагалі в них не було. Всі речі купувала для дочки її мати [PERSON], яка також подарувала обом онукам по планшету. У її онуки були золоті прикраси: ланцюжок із хрестиком, сережки, обручка, які відповідач у неї забрав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що знає позивачку [PERSON], але ніяких стосунків з нею не підтримує, а з відповідачем вони разом працюють. 10.09.2015 р. до нього звернулись позивачка [PERSON] та її мати, які просили, щоб він у суді підтвердив, що придбав у [PERSON] автомобіль за 3000 доларів США, так як він 4 роки потому продавав автомобіль ВАЗ. Однак, їм було відомо, що на той час у нього не вистачило грошей і він цей автомобіль у [PERSON] не придбавав, тобто його просили дати неправдиві показання, але він відмовився. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є рідним братом відповідача [PERSON], з яким у нього добрі стосунки. З позивачкою [PERSON] він зараз ніяких стосунків не підтримує. Його брат [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] та дітьми проживали разом із їх батьками та за спільні кошти вони нічого не купували, оскільки в будинку було все необхідне для життя. Автомобіль Mersedes-Benz вони також разом не купували, оскільки [PERSON] його придбав на гроші батька, які той виручив від продажу свого автомобіля «Опель» та подарував йому. Стосовно наявності у позивачки золотих прикрас він нічого пояснити не може. Йому також відомо, що матір позивачки [PERSON] придбала квартиру та запропонувала зробити в ній ремонт для подальшого проживання в ній брата та його сім»ї. В подальшому його брат робив ремонт в цій квартирі, а він йому допомагав. Вони самостійно замінили підлогу, зробили каналізацію. Його брат сам клав кахель у ванній кімнаті. Ремонт в квартирі був зроблений частково, оскільки залишилося лише поклеїти шпалери, пофарбувати підлогу, встановити міжкімнатні двері. Він разом із братом купував будівельні матеріали, за які його брат розплачувався своїми коштами. В будинку батьків було два холодильника білого та сірого кольору. Також у зальній кімнаті була меблева стінка, мякі меблі, телевізор, а компютера та ноутбука не було. Допитана в судовому засіданні в якості свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] є її сином, з яким вона в гарних стосунках, а позивачка [PERSON] є її колишньою невісткою. З 2006 року син з невісткою проживали разом із ними в їхньому будинку, користувались їхніми речами, меблями, продуктами. Мати позивачки дітям не допомагала, оскільки в них все і так було. Між сином та невісткою під час їх спільного життя виникали конфлікти. Потім матір позивачки [PERSON] придбала квартиру та запропонувала дітям зробити там ремонт для того, щоб в подальшому проживати в ній. Гроші на ремонт цієї квартири давали вони з чоловіком у сумі 24000 грн.. Ремонт в квартирі фактично був зроблений її сином на 95%. Також коли її чоловік [PERSON] сильно захворів, він запросив її та старших синів та сказав, що гроші, які він отримав від продажу належного йому автомобіля «Опель» у розмірі 88000,00грн., він віддасть молодшому сину [PERSON] для того, щоб він придбав собі автомобіль, що і було ним зроблено. При цьому були присутні їх сини та [PERSON]. Батьком була написана розписка про передачу грошей в якій вона також зазначила, що заперечень проти цього немає. 08.03.2015 року коли позивачка забирала свої речі, вона вивезла з будинку ліжко, стіл, велосипед, пилосос, холодильник. Ці всі речі були придбані сторонами спільно. Також під час спільного проживання у її сина та невістки був ноутбук, пароочисник, у невістки був мобільний телефон, який був придбаний за кредитні кошти. Комп»ютера у сторін не було. Диван «Марсель» купували вони з чоловіком, щоб син з невісткою на ньому спали. Щодо грошей за продаж автомобілю [PERSON] ВАЗ 21099, їй відомо, що гроші від продажу цього автомобілю її сину ніхто не віддавав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка [PERSON] є її племінницею. Їй відомо, що її сестра, яка є матір»ю позивачки [PERSON] придбала у її сусідів приблизно у серпні-вересні 2013 року меблі: ліжко двоспальне, шафу. Розплачувалась за ці меблі її сестра. На весілля її сестра подарувала побутову техніку, а також віддала їм у користування автомобіль ВАЗ-99. Також її сестра купила квартиру, яка до теперішнього часу є непридатною для проживання, оскільки в ній зроблений ремонт тільки у ванній кімнаті. Їй відомо, що кахель її сестра придбала у своїх знайомих. Разом з тим, мати позивачки купувала для дітей не тільки меблі, а й пральну машину, пилосос, мікрохвильову піч. Свідок [PERSON] суду пояснила, що зі сторонами ніяких стосунків не підтримує, а більш підтримує дружні стосунки з батьками відповідача [PERSON]. Їй відомо, що молоде подружжя [PERSON] проживало в будинку у батьків [PERSON]. Всі меблі вже були в будинку батьків, а отже їм не було потреби щось купувати. Знає тільки, що вони придбали квартиру по вул. Скворцова, у якій [PERSON] кожного вечора після роботи робив самостійно ремонт. Їй відомо, що [PERSON] провів воду у квартиру, зробив балкон. Приблизно восени 2013 року вона відвідувала у будинку [PERSON] хворого [PERSON]. В будинку знаходилася його дружина [PERSON] та сини. Між ними відбулася розмова про те, що батько хоче дати своєму синові [PERSON] гроші на автомобіль, у якій сумі були передані гроші їй невідомо. В подальшому вона не цікавилась у [PERSON] чи придбав він за ці кошти автомобіль. В будинку були меблі, у тому числі і на кухні, був холодильник, але який саме їй невідомо, в кухні знаходились кухонні меблі, холодильник, в коридорі знаходилась шафа для одягу. Відповідно до зустрічного позову [PERSON] він до складу спільного сумісного майна, що підлягає поділу включив, зокрема, грошові кошти у розмірі 37982,76грн., які, як він посилається, були витрачені за час спільного проживання з позивачкою [PERSON] на проведення ремонтних робіт в квартирі № 8, розташованій в будинку № 2 по вулиці Скворцова м. Запоріжжя та установку металопластикових вікон. В підтвердження витрат на ремонтні роботи та придбання будівельних матеріалів відповідачем [PERSON] були надані товарні чеки(а.с.59-62), відповідно до яких у період 2012 - 2013 років придбавались будівельні матеріали. Відповідно до договору поставки від 23 квітня 2012 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений договір на виготовлення та поставку металопластикових вікон за адресою: [ADDRESS]. Загальна сума договору складає 14370грн.(а.с.65-69). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю позивачки [PERSON], відповідач [PERSON] є її колишнім зятем. Все, що зазначено відповідачем у зустрічному позові не відповідає дійсності, оскільки нею особисто були придбані ліжко для онука [PERSON], пароочисник та пилосос в подарунок дочці, а також за її кошти був придбаний диван «Марсель». Щодо золотих прикрас пояснила, що її дочка з 16-ти років мала багато золотих прикрас, у онуків також були золоті хрестики. Коли дочка повернулась від чоловіка, в неї нічого з золота не було. Щодо спірного автомобіля може пояснити, що вона мала автомобіль ВАЗ 21099, яким по довіреності користувався її зять [PERSON]. В подальшому цей автомобіль було продано та виручені кошти подружжям було передано батьку відповідача у рахунок першого внеску за автомобіль «Опель», за який потім дочка із зятем виплачували гроші в розстрочку. З приводу розписки на передачу батьком відповідача грошів на придбання автомобіля може сказати, що це не є правдою, оскільки ще за сумісне життя її дочки із зятем батько останнього нічим дітям не допомагав. Щодо проведеного ремонту у квартирі може пояснити, що ця квартира належить їй на праві власності. Спочатку вона мала бажання щоб в її квартирі проживали дочка з чоловіком та онуками, але в подальшому, розуміючи, що зять із дочкою повинні жити разом із батьками, оскільки зять застосовував фізичне насильство у сімї, вони домовились, що квартиру будуть здавати, а гроші будуть отримувати діти як матеріальну допомогу. Зять допомагав робити ремонтні роботи тільки своєю фізичною працею, але ніяких матеріальних витрат він не ніс. Електролічильник в квартиру не придбавався, а був встановлений підприємством РЕМ, розетки зазначені у товарних чеках наданих відповідачем не збігаються з тими розеткам які дійсно були встановлені в квартирі. Також зазначено, що був придбаний сифон для умивальника, але в квартирі взагалі умивальника немає. На теперішній час квартира не придатна для проживання, так як ремонт не закінчений. В квартирі відсутня каналізація, немає луток та дверей, відсутні радіатори опалення. Вікна в квартирі замінювалися у 2011 році, а не у 2012 році, як вказує відповідач [PERSON] і за її власні кошти, що підтверджується відповідним договором та рахунком про оплату. Також зазначила, що 2 рази на місяць відвідувала дочку за їх місцем проживання з чоловіком та бачила, що на кухні знаходився холодильник «Ардо». Також у подружжя був телевізор «Самсунг», який вона особисто подарувала дочці на весілля. В залі знаходився диван, меблева стінка, компютерний стіл, телевізор, а також в кімнаті подружжя були диван та ліжко, яке вона придбала в подарунок для онука [PERSON], щоб він їм користувався. Холодильника «АRISTON» та ноутбука у подружжя не було, був лише компютер. З договору № 28 від 16 травня 2011 року вбачається, що між ПП [PERSON] та [PERSON] був укладений договір на установку металопластикових виробів на суму 8950грн.(а.с.124,126-127), що також підтверджується рахунком № 28 від 16 травня 2011 року(а.с.125) З реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ОД Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації вбачається, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 30.11.2010 року(а.с.104). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір»ю позивачки [PERSON]. Отже, квартира, в якій за ствердженням відповідача [PERSON] проводилися ремонтні роботи, не належить на праві власності позивачці та відповідачу або будь-кому з них, а належить іншій особі. Таким чином, позивачка [PERSON] не має ніякого відношення до вказаної квартири, зареєстрованою в ній не значиться, доказів того, що вона має право користування цією квартирою суду надано не було. Разом з тим, за час спільного проживання сторони в зазначеній квартирі не проживали і нею не користувалися. Таким чином, суд приходить до переконання, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання грошових коштів у сумі 37982,76грн., понесених на ремонт квартири, спільною власністю сторін, розподілу їх по ? частині та стягнення з [PERSON] на його користь 18991,38грн. задоволенню не підлягають, оскільки вони не є майном у розумінні статті 190 ЦК України, а є лише способом збереження чи збільшення його цінності і крім того, належних доказів на підтвердження фактів придбання та використання будівельних матеріалів саме для цієї квартири та на таку суму, як зазначає відповідач [PERSON] ним не було надано. Разом з тим, не доведено обґрунтованість зустрічної вимоги [PERSON] про стягнення ? частки вартості ремонтних робіт по квартирі, яка належить матері позивачки [PERSON], оскільки обсяг та вартість здійснених в квартирі ремонтних робіт, витрачених матеріалів і трудових ресурсів не була піддана оцінці експертним шляхом. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час проживання однією сім»єю сторонами було придбано наступне майно: диван «Марсель» вартістю 4229,00грн., пилосос, пароочисник вартістю 630грн.. Втім, позивачка [PERSON] заперечує факт спільної належності з переліченого майна: пилососу та пароочисника, посилаючись на придбання цього майна її матір»ю [PERSON], що подарувала їй це майно. Однак, суд вважає, що відзначення у товарних чеках прізвища покупця [PERSON], не доводить того факту, що це майно є особистою приватною власністю позивачки [PERSON], оскільки вона не заперечувала того факту, що це майно дійсно було у наявності та знаходилось з моменту його придбання в будинку, де проживало подружжя, та використовувалось ними для задоволення спільних потреб сім»ї. З огляду на положення ч.2 ст.60, ч.1ст. 61 СК України вказане побутове майно визнається спільним сумісним майном подружжя. Згідно до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до положень ст.ст.57-60 ЦПК України. Між тим, суд вважає, що як позивач, так і відповідач не надали суду достатніх, належних та допустимих доказів придбання сторонами у період їх спільного проживання за спільні кошти майна у виді холодильника «ARISTON» вартістю на час придбання 15000,00грн., ноутбуку «ASUS» вартістю 4667,00грн., персонального комп»ютера вартістю 5000,00грн, комп»ютерного стола вартістю 500грн., телевізора «SAMSUNG» вартістю 5000,00грн., ліжка двоспального вартістю 1500,00грн., шафи двостворчатої вартістю 1000грн., комплекту кухонної меблі вартістю 500,00грн., також як і не доведена наявність цього майна на час розгляду справи. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги позивачки [PERSON] та вимоги відповідача [PERSON] викладені ним в зустрічній позовній заяві щодо визнання зазначеного кожним із них майна спільною сумісною власністю та про його поділ задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Разом з тим, як вже було зазначено судом, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи, що в судовому засіданні визначити за погодженням між сторонами вартість спільного сумісного майна, до складу якого входить диван «Марсель», пилосос та пароочисник виявилося неможливим, суду у даному випадку необхідно виходити з дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи. Але, жодна зі сторін в судовому засіданні не надала належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що підтверджують дійсну вартість цього спірного майна на час розгляду справи, що фактично позбавляє суд можливості провести поділ спірного майна , виходячи із принципу рівності часток дружини та чоловіка, передбачені ч.1 ст. 70 СК України, так як судом встановлено, що шлюбний договір між сторонам не укладався, будь-яка домовленість між ними про визначення часток у спільному майні відсутня. Судом встановлено, що під час проживання однією сім»єю сторонами був придбаний автомобіль «Mersedes-Benz» чорного кольору, 1994 року випуску, який був оформлений на відповідача [PERSON]. Відповідно до довідки рахунку серії ВІА № 133016 вартість вказаного автомобіля складає 101000,00грн.. Відповідач [PERSON] в своїй зустрічній позовній заяві просив визнати цей автомобіль його особистою приватною власністю, посилаючись на ту обставину, що для придбання цього автомобіля його батько [PERSON] подарував йому грошові кошти у розмірі 88000,00грн., що підтверджується власноручно написаною ним розпискою. Відповідно до вимог ч.1 п.2,3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно розписки від 01 вересня 2013 року вбачається, що [PERSON] передав своєму синові [PERSON] безоплатно, в дар, грошові кошти у розмірі 88тисяч гривень у власність, для придбання автомобіля. Також зазначено, що гроші у розмірі 88тисяч грн. отримав в дар від батька [PERSON] 01.09.2013 року мається підпис та вказівка про те, що [PERSON], як дружина [PERSON] не заперечує проти безоплатної передачі грошових коштів у розмірі 88тисяч грн.. у власність, в дар для покупки автомобіля, їх синові [PERSON], [INFO](а.с.70). Оцінюючи надану відповідачем [PERSON] розписку про отримання в дар грошових коштів у розмірі 88000,00грн. для придбання автомобіля, суд не може прийняти її як належний та допустимий доказ у справі, оскільки цю розписку, на думку суду, не можна ототожнювати з укладеним у встановленому законом порядку договором дарування грошей батьком своєму синові [PERSON], так як законом передбачені вимоги, які предявляються до укладання договору дарування і лише дотримання цих передбачених діючим законодавством вимог може свідчити про законність укладання такого договору. Надані показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині дарування грошей батьком своєму синові [PERSON] не є допустимими доказами, оскільки відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобам доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що на час розгляду справи він без згоди позивачки [PERSON] розпорядився вище вказаним автомобілем, що також підтверджується довідкою з компютерної бази даних УДАІ України в Запорізькій області, згідно до якої 10.03.2015 року автомобіль був знятий з обліку для продажу, та 22.05.2015 року даний автомобіль зареєстровано на іншу особу(а.с.110-111). Позов про визнання недійсною угоду з реалізації автомобіля в порядку ч.2 ст. 65 СК України позивачкою [PERSON] заявлений не був. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що вимоги позивачки [PERSON] про стягнення на її користь грошової компенсації ? вартості автомобіля є правомірними. Відповідно до висновку про вартість, наданого ТОВ «Укрспецекспертиза» від 27.08.2015 року найбільш найвирогідна ринкова вартість транспортного засобу марки «Mersedes-Benz» чорного кольору, модель Е 220 ЗНГ, 1994 року випуску складає 131330,00грн.(а.с.93-97). Суд вважає, що цей висновок, відповідно до ст. 58 ЦПК України слід визнати належним доказом у підтвердження вартості спірного автомобіля. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню та на її користь слід стягнути грошову компенсацію ? вартості спірного автомобіля, що з урахуванням наданого суду висновку спеціаліста складає 65665,00грн.. Задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] в цій частині є підставою для відмови у задоволені зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині визнання спірного автомобіля його особистою приватною власністю. Разом з тим, суд також враховує ту обставину, що відповідач [PERSON] на даний час не є власником спірного автомобіля і він належить на праві власності іншій особі. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання її особистою приватною власністю мобільного телефону SMARTPHN з пакетом «Відмінник» та аксесуарами вартістю 1796,15грн., коштовностей: обручки золотої жіночої 585 проби, вагою 5гр. вартістю на теперішній час 2100грн., кільця жіночого золотого 585 проби з камінням фіаніт бірюзовий вагою 2гр. вартістю на теперішній час 2000грн., хрестика золотого 585 проби вагою 3гр вартість на теперішній час 3000грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно заяви позичальника № АВНОRA39060666, [PERSON] отримала строковий кредит на суму 1796,15грн. строком на 12 місяців з 26.12.2013 року по 25.12.2014 року включно для придбання мобільного телефону SMARTPHN з пакетом «Відмінник» та аксесуарами, загальною вартістю 1390,18грн.(а.с.64). Судом встановлено, що вказаним мобільним телефоном користувалася позивачка [PERSON], а отже він є річчю індивідуального користування та у розумінні ч.2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю [PERSON]. В судовому засіданні відповідач [PERSON] з зазначених позивачкою в її позовній заяві коштовностей, визнав факт придбання та наявність обручки золотої жіночої, а отже ця обставина не підлягає доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). В той самий час позивачка [PERSON] посилалась на ту обставину, що ця обручка залишилася за місцем проживання відповідача і просила суд витребувати обручку у відповідача [PERSON] та передати їй разом із іншими коштовностями: кільцем золотим з камінням фіаніт бірюзовий, хрестиком золотим. Відповідач [PERSON] заперечував факт знаходження у нього на час розгляду справи золотої обручки належної позивачці, посилаючись на те, що обручка знаходиться у [PERSON] Цю обставину також підтвердила суду свідок [PERSON], яка зазначила, що бачила на позивачці 08.03.2015 року належну їй золоту обручку під час того, як остання забирала та вивозила свої речі. Суд вважає, що золоту обручку жіночу 585 проби, вагою 5гр слід визнати особистою приватною власністю позивачки [PERSON], але враховуючи, що позивачкою не було надано суду належних та достовірних доказів в підтвердження її доводів щодо місцезнаходження золотої обручки за місцем проживання відповідача, її позовні вимоги в частині витребування цього майна у відповідача задоволенню не підлягають, також як і не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання її особистою приватною власністю коштовностей: кільця золотого з камінням фіаніт бірюзовий, хрестика золотого та витребування цього майна у відповідача, оскільки позивачкою [PERSON] не було надано достатніх доказів їх придбання у період спільного проживання з відповідачем і їх наявності на час розгляду справи, оскільки, на думку суду, відображення цих прикрас на фотокартках, не може беззаперечно підтверджувати їх наявність. Положеннями ст. 174 СК України передбачено, що майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини. Суд вважає, що позивачкою [PERSON] в судовому засіданні було надано достатньо належних доказів на підтвердження того, що ліжко полуторне з ортопедичним матрацом вартістю 2500,00грн. та велосипед вартістю 3800,00грн., зазначені відповідачем у його зустрічному позові як спільне сумісне майно, є власністю дитини [PERSON], як придбані для забезпечення його потреб. Так, згідно накладної від 12 серпня 2014 року [PERSON] придбала ліжко односпальне та матрац загальною вартістю 2400грн.(а.с.106). Допитана в суді в якості свідка [PERSON] підтвердила, що ліжко було придбано нею саме для її онука та користування ним дитиною. На підставі вище викладеного, суд приходить до переконання про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та необхідність відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON].

Outcome: partial