Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просила суд прийняти рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 30 листопада 2020 року і до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23-річного віку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що її батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого [INFO] у них народилася донька позивач у справі [PERSON] . У 2018 році шлюб між батьками позивачки розірвано. Після розлучення батьків [PERSON] проживає разом з матір`ю, яка усі обов`язки щодо її виховання та утримання несе самостійно. На даний час позивачка є студенткою ІІІ курсу Навчально-наукового інституту економіки і права Черкаського національного\~університету імені\~Богдана Хмельницького,\~який має\~закінчити 30\~червня 2022\~року,\~навчається наденній формі навчання, що позбавляє її можливості працевлаштуватися та отримувати заробіток, у зв`язку з чим вона потребує матеріального забезпечення. Батько у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання доньки надавати відмовляється. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін 03 лютого 2021 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Копію позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду відповідач [PERSON] особисто отримав у приміщенні суду 13 січня 2021 року, про що свідчить розписка, власноруч написана останнім. Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. 22 січня 2021 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому останній заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволені повністю. Вказав, що згідно судового наказу Черкаського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року з нього стягнуто аліменти на утримання двох дітей: доньки [PERSON] , [INFO] (позивача у справі), та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.08.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Не зважаючи на те, що донька досягла повноліття, він продовжує сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному у вищевказаному судовому рішенні. За його інформацією, частина цих коштів йде на утримання позивача. Заборгованості по сплаті аліментів у нього немає. Зауважив, що ним неодноразово були здійснені оплати за навчання [PERSON] за наданими йому реквізитами, а саме: 08 вересня 2020 року - 6000 гривень та 17 грудня 2020 року - 2250 гривень, хоча повна сума вартості навчання доньки за рік йому повідомлена не була, у зв`язку з чим, на його переконання, не можливо визначити суму, яка необхідна в якості аліментів. Наголосив, що до позовної заяви позивачем не додано доказів про її виграти у зв`язку з навчанням. Зазначив, що [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю, а тому додаткових витрат на комунальні послуги та оплату оренди житла не несе. Вказав, що до позовної заяви також не додано доказів участі матері в утримані доньки у зв`язку з навчанням останньої. Зауважив, що допомагає своїм батькам матеріально, так як обоє являються особами похилого віку. Крім того, повідомив, що його батько, [PERSON] , переніс два інсульти, на даний час самостійно не пересувається та потребує значної суми коштів на лікування, а мати, [PERSON] , має гіпертонію другої степені, що також вимагає періодичного лікування. Відзив судом долучено до матеріалів справи. 26 січня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач [PERSON] не погодилася з твердженням відповідача про те, що ним неодноразово сплачувалися кошти за її навчання, оскільки вказані обставини мали місце до того, як їй виповнилося 18 років, а тому знаходяться поза межами позовних вимог. Крім того, зауважила, що всі заперечення відповідача стосуються витрат на оплату навчання, однак сплаченні за навчання кошти є додатковими витратами, а не аліментами, тому не мають відношення до позовних вимог, які стосуються її утримання до закінчення навчання. Зазначила, що жоден нормативний акт не зобов`язує її надавати докази того, яку участь в її утриманні приймає мати, однак, беручи до уваги той факт, що вона проживає з матір`ю, навчається на денній формі навчання, у зв`язку з чим не має можливості працювати, стверджує, що матір утримує її повністю. Відповідь на відзив судом долучено до матеріалів справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] /а.с. 6/. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі між собою, який було розірвано у 2018році, що не заперечувалося сторонами. Після розлучення батьків [PERSON] проживає разом з матір`ю, і дана обставина не оспорювалася та не спростовувалася відповідачем. На даний час [PERSON] є повнолітньою та з 15 вересня 2020 року навчається на ІІІ курсі Навчально-наукового інституту економіки і права Черкаського національного\~університету імені\~Богдана Хмельницького\~наденній формі навчання, зі строком навчання до 30 червня 2022 року, що підтверджено довідкою № 621 від 23 жовтня 2020 року, виданою Черкаським національним університетом імені Богдана Хмельницького /а.с. 8/. За вказаних обставин вона позбавлена можливості працевлаштуватися та отримувати заробіток, у зв`язку з чим потребує матеріального забезпечення. Відповідно до частини 10 статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно з частиною 3 статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За змістом вказаної норми закону, позивач має право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, оскільки, як встановлено судом, донька проживає разом з матір`ю. Відповідно до статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. За приписами частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи, що позивач на даний час навчається, суд вважає доведеним, що вона потребує матеріальної допомоги. Разом з тим, суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та враховувати матеріальне становище сторін. При цьому, суд має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Оскільки позивач досягла віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовжує навчання; потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги; а відповідачем не спростовується можливість надання ним матеріальної допомоги на її утримання; суд дійшов висновку, що останній повинен на рівні з матір`ю дитини приймати участь в утриманні повнолітньої дочки, яка навчається, до закінчення нею навчання, але не довше ніж до досягнення [PERSON] 23-річного віку. При визначенні розміру аліментів, суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка є здоровою; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є здоровим, працездатним чоловіком, працює у ПрАТ «АЗОТ» машиністом компресорних установок та отримує, в середньому, заробітну плату в розмірі близько 16\~000 грн у місяць; має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого сплачує аліменти відповідно до судового наказу Черкаського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року. Водночас, доводи відповідача про те, що, не зважаючи на досягнення позивачем повноліття, він продовжує сплачувати аліменти в розмірі, визначеному судовим наказом Черкаського районного суду Черкаської області від 11 вересня 2018 року на обох дітей, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються даними довідки про доходи, виданої [PERSON] ПрАТ «АЗОТ». Щодо твердження відповідача про те, що 08 вересня 2020 року та 17 грудня 2020 року ним було перераховано 6000 гривень та 2250 гривень, відповідно, за навчання позивачки у вищому навчальному закладі, суд зазначає, що перерахування коштів 08 вересня 2020 року мало місце до досягнення позивачкою повноліття, а тому вказана обставина знаходиться поза межами позовних вимог. У відповідь на доводи позивачки про те, що сплаченні відповідачем за її навчання кошти є додатковими витратами, а не аліментами, суд зауважує, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 26 серпня 2020 року в справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19), яка в силу вимог частини 4 статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом. Крім того, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2018 року в справі № 622/373/16-ц зазначив, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені також у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15. Відтак, перерахування відповідачем 17 грудня 2020 року коштів у сумі 2250 гривень у рахунок оплати за навчання позивачки у вищому навчальному закладі, на думку суду, підтверджує потребу останньої у матеріальній допомозі, а невизнання позову відповідачем свідчить про відмову у наданні матеріальної допомоги доньці, яка продовжує навчання, у добровільному порядку. Доводи відповідача про те, що він матеріально допомагає своїм батькам, які є особами похилого віку та потребують лікування і утримання від нього, не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження зазначених обставин ним не надано. Наявність у відповідача батьків за недоведеністю того, що вони потребують допомоги, не є достатньою підставою для визнання відповідача таким, що не має можливості надавати допомогу на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 17 січня 2019 року в справі № 308/5705/16-ц (провадження № 61-31903св18). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Водночас, суд констатує, що середньомісячний рівень доходів відповідача становить близько 16000 грн і є достатнім для забезпечення власних потреб, сплати аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та для надання матеріальної допомоги доньці, яка продовжує навчання. З урахуванням вищевказаних обставин, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у ст. 7 СК України, зазначених норм матеріального права, суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 30 листопада 2020 року та до закінчення останньою навчання, але не довше як до досягнення нею 23-річного віку. Частка у сплаті аліментів в розмірі 1/6 з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, на думку суду, є співмірною і такою, що якнайкраще забезпечить інтереси [PERSON] , водночас, не стане надмірним тягарем для батька у понесених витратах. Що ж до вимог [PERSON] в частині визначення мінімального розміру стягуваних аліментів, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні, оскільки підстави для застосування мінімального розміру аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відсутні, так як позивач досягла повноліття, а тому в розумінні вимог чинного законодавства України не є дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У порядку ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги позивача, яка звільнена від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 840,80 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити рішення суду в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: partial