Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаною заявою, яку мотивує тим, що вона та відповідач по справі перебували у шлюбі з 30.03.2002р. Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO] Шлюб між ними розірваний 24.07.2009 р. Вони не живуть однією сім'єю, не ведуть спільне господарство. Після припинення сімейних відносин з відповідачем дочка повністю знаходиться на утриманні у позивачки. Відповідач не надає допомоги на утримання та виховання дитини, а в неї недостатньо коштів на одноособове утримання їх дитини. Крім того позивачка зазначила, що відповідач офіційно ніде не працює, проте має значний неофіційний дохід, але ухиляється від утримання доньки та сплаті аліментів. Тому на підставі вищевикладеного просла суд стягнути з відповідача на свою користь на утримання дочки аліменти саме у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісяця починаючи від дня подання позову до суду і до досягнення дочкою повноліття. Представник позивачки за довіреністю, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що представником позивачки не надано належних доказів того, що дитина мешкає саме з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Місце перебування дитини позивачкою не зазначено та не визначалося під час розірвання шлюбу. Йому відомо, що позивачка виїхала на постійне місце проживання за кордон. З нею та дитиною він не має можливості спілкуватися. За вказаною у позові адресою позивачка не проживає, доказів, що дитина знаходиться на її утриманні та проживає разом з нею немає, тому йому не відомо кому і куди він буде сплачувати аліменти.. На підставі вищевикладеного просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка є нинішньою дружиною відповідача, у судовому засіданні підтримала думку відповідача. При цьому пояснила, що вони з чоловіком намагалися з'ясувати місце знаходження дитини для надання матеріальної допомоги, але позивачка вивезла дитину за кордон та не дає можливості спілкуватися з нею. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2002 р. по 24.07.2009 р., що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу (а.с.3-4). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Шевченківським відділом РАЦС ЗМУЮ повторно 12.03.2009 р. (а.с.5). Положення ст. 180 СК України передбачають обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом…. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В позовній заяві зазначено місце проживання позивачки - [ADDRESS]. При цьому, до поданої позовної заяви не додано будь-яких доказів на підтвердження факту проживання позивачки та дитини за зазначеною адресою. Також не додано доказів на підтвердження факту знаходження дитини [PERSON], [INFO] на утриманні її матері [PERSON]. Відповідно до довідки № 72 про склад сім'ї та реєстрації місця проживання, виданої 15.08.2014 року Центром обслуговування абонентів № 3 МКП «Основаніє», за адресою - [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], [INFO] та її родина складається з сина - [PERSON], [INFO]. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС - [PERSON], [INFO] знята з реєстрації за адресою [ADDRESS] в 2009 році в Німеччину в м. Дрезден. У 2009 році відповідачем був наданий позивачці нотаріально посвідчений дозвіл (згода) на виїзд її разом з їх дочкою у Німеччину. Відповідно до відповіді, наданої консульським відділом на запит відповідача № 61212/19-571/1-1220вих-14 від 31.07.2014 року, «…ані [PERSON], ані [PERSON] на консульському обліку у Посольстві не перебували й не перебувають, відповідно, установа не володіє інформацією щодо їхнього місця проживання…» (копія листа додається). Згідно довідці виданій Генеральним консульством України в Мюнхені, [PERSON] зареєстрована громадянкою України. Але даних про місце її проживання не вказано. Зазначені довідки спростовують факт проживання позивачки за адресою [ADDRESS]. та не підтверджують факт проживання дитини разом з позивачкою. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини, Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. На час розгляду справи місце проживання позивачки [PERSON] та дитини [PERSON] не було належним чином встановлено. Позивачкою не надано суду доказів проживання дитини саме з нею та знаходження дитини на її утриманні. Враховуючи викладене та той факт, що представник позивачки діє на підставі довіреності, виданої у лютому 2006 року, тобто понад 8 років потому та на цей час не має інформації щодо місяця фактичного проживання позивачки та дитини, за відсутності документально підтвердженої інформації щодо місця проживання дитини та знаходження її на утриманні [PERSON], вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки, суд вважає не обґрунтованими.

Outcome: dismissed