Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивачка звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що у 2005 році [PERSON] запропонував їй придбати житловий будинок [ADDRESS], який знаходився у його власності на підставі договору дарування від 13 червня 1995 року, зареєстрованого державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Кобзар С.В. від 13 червня 1995 року за № 1327. 10 квітня 2005 року позивачка уклала договір купівлі-продажу з [PERSON], який було оформлено розпискою. За даним договором, позивачка передала «Продавцю» [PERSON] суму грошей за придбане майно у розмірі 1000 доларів США. За умовами домовленості та договору [PERSON] передав їй майно, яке вона придбала за договором купівлі-продажу, саме житловий будинок з надвірними побудовами, передав ключі від вхідних дверей та звільнив житловий будинок. Ставши власником житлового будинку, позивачка розпорядилась на свій розсуд і запропонувала поселитися у ньому своїм дітям [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які погодилися. За власні кошти повністю перебудували та реконструювали житловий будинок та всі побудови. Неодноразово позивачка та її діти зверталися до [PERSON] з вимогою нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку. Він не відмовлявся від зобов'язань за договором, але уникав його нотаріального посвідчення, то певний час зловживав спиртними напоями, лікувався, а в 2012 році їм стало відомо про смерть [PERSON].У 2013 році позивачка вирішила узаконити житловий будинок, але у нотаріальній конторі їй відмовили через відсутність угоди на вказаний житловий будинок. На сьогоднішній день оформити укладену між позивачкою та [PERSON] угоду в нотаріуса не можливо, оскільки він помер. Просить суд поновити 3-річний строк позовної давності, визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений 10 квітня 2005 року та визнати за нею право власності на даний житловий будинок. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, суду пояснила, в 2005 році [PERSON] запропонував придбати їй будинок. 10 квітня 2005 року вона уклала договір, який був оформлений розпискою. [PERSON] передав позивачці майно, а вона оплатила гроші. За відсутністю технічного паспорта він обіцяв оформити договір пізніше, однак в 2008 році помер. Просить суд визнати договір купівлі-продажу дійсним, та її право на придбане майно. Представник позивача - адвокат [PERSON], діючий на підставі договору-доручення в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на зміни внесені до ст..640-657 ЦК України. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2014 року у даній цивільній справі було замінено відповідача - Державну реєстраційну службу України на відповідачів [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців померлого [PERSON] Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, та просила суд у його задоволенні відмовити. Крім того подала заперечення, у якому зазначила, що договір щодо розпорядження нерухомим майном вчиняється у письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як стало відомо, між позивачем [PERSON] та спадкодавцем відповідачів [PERSON] - договір купівлі-продажу взагалі не укладався, а тим більше не посвідчувався нотаріально. Також, представник зазначила, що строк позовної давності позивачем пропущено. Щодо доданої до справи копії розписки, [PERSON] пояснила, що позивачем власноручно написано про те, що вона передає [PERSON] гроші в сумі тисяча доларів за хату, яка знаходиться по [ADDRESS]. Хоч Цивільний кодекс України не встановлює форми розписки, але за правилами звичаю, розписку завжди пише особа, яка отримує кошти, тобто та, яка бере на себе певні зобов'язання. Тому вона не вважає дану розписку доказом отримання [PERSON] від позивача будь-яких коштів. Свідок [PERSON], яка являється дочкою позивачки [PERSON] суду засвідчила, що була присутня, коли укладався договір купівлі-продажу та бачила як її мама передала [PERSON] 1000 доларів за купівлю будинку, розписку писала вона, а підписали [PERSON] та свідки. Ключі від будинку продавець передав матері. В 2012 році спадкоємці на будинок хотіли домовитись та вимагали 100000 гривень. Свідок [PERSON] суду засвідчила, що бачила як [PERSON] передавала гроші за будинок [PERSON] 10 квітня 2005 року написала розписку. Він продав будинок та віддав позивачці ключі. Свідок [PERSON] суду засвідчив, що йому відомо, що [PERSON] продав будинок [PERSON] за 1000 доларів та передав ключі від будинку. Вони написали розписку. Свідку не відомо, що дочки пред'являли претензії до покупців. Свідок [PERSON] суду засвідчив, що 2005 року він був сільським головою села Нападівка, покупця і продавця проконсультував, сказав, що їм треба представника БТІ для складання довідки-характеристики будівлі, а потім необхідно буде звернутись до нотаріуса. Через деякий час свідок був повідомлений, що будинок [PERSON] вже продав і що з ним вже розрахувались. Щодо того чи дочки знали про продаж будинку свідку не було відомо. Після укладеного договору ніхто ніяких претензій не заявляв. Також свідок засвідчив, що бачив будинок після перебудови і ремонту - перекрито черепицею, забор є, навіть стоїть фонтан. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Для правильного вирішення спору, суд вважає за необхідне визначити які правові відносини склалися між сторонами та якими нормами права вони регулюються. Судом встановлено, що 10 квітня 2005 року позивачка [PERSON] уклала договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] з [PERSON]. Договір було оформлено розпискою, яку підписали свідки (а.с.6). За даним договором, позивачка передала [PERSON] суму грошей за придбане майно у розмірі 1000 доларів США. За умовами домовленості та договору [PERSON] передав їй майно, яке вона придбала за договором купівлі-продажу, саме житловий будинок з надвірними побудовами, ключі від вхідних дверей та звільнив житловий будинок. Ставши власником житлового будинку, позивачка розпорядилась на свій розсуд і запропонувала поселитися у ньому своїм дітям [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які погодилися. За власні кошти повністю перебудували та реконструювали житловий будинок та всі побудови. Неодноразово позивачка та її діти зверталися до [PERSON] з вимогою нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку, однак він уникав його нотаріального посвідчення, певний час зловживав спиртними напоями, лікувався, а в 2012 році їм стало відомо про його смерть. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області від 09 грудня 2008 року, серія [NUMBER] (а.с.8). Згідно спадкової справи померлого № 18/2009 спадкоємцями за законом на майно померлого [PERSON] були його дочки - [PERSON] та [PERSON], про що свідчать їх заяви подані до нотаріальної контори (а.с.33-34). Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] спадщину прийняли в грудні 2009 року. Рішенням Липовецького районного суду від 05 жовтня 2012 року [PERSON] та [PERSON] виселені з спірного будинку, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області, це рішення залишене без змін.(а.с.78-83) Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Разом з тим, згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Це також підтверджується листом Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». Згідно ч.4 ст.203 ЦК України, однією з вимог чинності правочину є вчинення його у формі, встановленій законом. Будь-який договір щодо розпорядження нерухомим майном вчиняється у письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Між позивачем та спадкодавцем відповідачів - договір купівлі-продажу взагалі не укладався, а тим більше не посвідчувався нотаріально. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України розпискою може підтверджуватись виключно укладення договору позики. Такі відносини регулюються параграфом І глави 71, а саме статтями 1046 - 1053 ЦК України. Відносини з приводу укладення договорів купівлі-продажу регулюються параграфом 1 глави 54 ЦК України. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що застосування вимог ч.2 ст.220 ЦК України, як цього вимагає позивач, в даному випадку до правочина, який підлягає нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, є безпідставним, а тому він не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Суду не надано будь яких доказів поважності причин пропущення строку позовної давності, та поважних причин для поновлення пропущеного строку, а сторона в спорі представник відповідачів заявила про застосування позовної давності. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, позов, пред'явлений із пропуском зазначеного строку, задоволенню не підлягає, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до винесення рішення у справі (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК). Суд приймає до уваги те, що з 01 січня 2013 року набирає чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Але на час укладення договору купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON] 10 квітня 2005 року, ця норма не діяла, а тому посилання на неї представника позивача є безпідставні. Вирішуючи питання судових витрат, суд

Outcome: dismissed