Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS], обгрунтовуючи вимоги тим, що вона є власником вказаної квартири, відповідач являється колишнім чоловіком та постійно проживає у квартирі, однак на даний час зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, влаштовує сварки, погрожує позивачці, що створює нестерпні умови для сумісного проживання у квартирі разом з їх неповнолітньою дочкою [PERSON], 2000 року народження. Посилаючись на вимоги ст.ст.116, 157 ЖК України, ст.ст.319, 321, 391 ЦК України, позивачка просить вимоги задовольнити. Позивачка звернулась до суду із заявою про підтримання вимог за позовом у повному обсязі та проханням розглядати справу за її відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином сповіщений за його місцем проживання, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, своєї думки щодо позову не висловив. За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка у справі є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 02.03.2009 року (а.с.4-6), квартира складається з однієї житлової кімнати житловою площею 17,1 кв.м., загальною - 32,4 кв.м. Відповідач у справі приходиться колишнім чоловіком позивачки та батьком їх спільної дочки - [PERSON], 2000 року народження, шлюб між сторонами розірвано, актовий запис про розірвання шлюбу №423 від 19.12.2003 року по Другому відділу РАЦС Малиновського районного управління юстиції м.Одеси. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у квартирі, що на той час належала [PERSON], котра померла [INFO], зареєстрований і проживає у квартирі по цей час. У відповідності до повідомлення Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області №31/24-4615 вих. від 03.07.2014 року, позивачка зверталась до органів внутрішніх справ з приводу вжиття заходів впливу до її колишнього чоловіка, який веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні послуги, погрожує спалити квартиру. У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З іншими вимогами позивачка не зверталась. Зазначені позивачкою обставини та надані на їх підтвердження докази відповідачем не спростовані, із запереченнями чи зустрічним позовом він не звертався. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.116, 150, 157 ЖК України і підлягають задоволенню, оскільки вказана квартира належить позивачці на праві власності на законних підставах, сумісне проживання в однокімнатній квартирі позивачки з неповнолітньою дочкою та колишнім чоловіком, з урахуванням його аморальної поведінки, неможливе, тому вона може вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності.

Outcome: approved