Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди, в якій просить стягнути із [PERSON] в її користь інфляційні витрати за період з 1 квітня 2006 року по 1 жовтня 2016 року, від простроченої суми боргу в сумі 107587,05 грн., 3% річних від простроченої за період з 1 квітня 2006 року по 1 жовтня 2016 року суми боргу в розмірі 58844,36 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. в сукупності становить 176431,41 грн., посилаючись на мотиви, викладені в позовні заяві. У судове засідання позивачка не зявилася, однак в позовній заяві вказала про те, що справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, та просила позов задовільнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про слухання справи без його участі, додав до матеріалів справи своє заперечення проти позову та заяву про застосування строку позовної давності. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що є у справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки судом встановлено наступне: Згідно рішення Теребовлянського районного суду від 15 березня 2006 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] борг в розмірі 78020 грн. На виконання вказаного рішення суду по справі за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу Теребовлянським районним судом видано виконавчий лист, який предявлено до виконання до Державної виконавчої служби Управління юстиції у м. Теребовля. Позивачкою заявлено суму боргу із якої розраховуються інфляційні витрати та 3% річних - 79050 грн., яка складається із заборгованості за договорами позики 78020 грн. (згідно рішення суду 15 березня 2006 року), державного мита, сплаченого нею при зверненні з позовом до суду 780 грн. та витрат, понесених нею за отримання правової допомоги 250 грн. Однак, відповідно до аналізу практики застосування ст.\~625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підготовленого Верховним судом України, судам слід мати на увазі, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Водночас під час розгляду даної категорії справ у судів викликає труднощі питання застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, до недоговірних, зокрема, деліктних зобов'язань. Таким чином, інфляційні витрати та 3% річних розраховуються із суми самої заборгованості, а не із судових витрат (судовий збір та витрат, понесених нею за отримання правової допомоги). Так, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на сьогоднішній день відповідачкою заборгованість не погашено. Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою 02 листопада 2016 року, та просить стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 01 квітня 2006 року по 01 жовтня 2016 року. Однак, 04 січня 2017 року відповідач [PERSON] та її представник звернулися до суду заявою про застосування строків позовної давності та просять у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачкою ставляться позовні вимоги з 01 квітня 2006 року по 01 жовтня 2016 року. До суду з позовом вона звернулася 02 листопада 2016 року, тобто, за період з 01 квітня 2006 року по 30 жовтня 2016 року вона звернулася із пропуском встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності. Тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Таким чином підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2013 року по 02 листопада 2016 року, із суми боргу 78020 грн. Інфляційне збільшення боргу за відповідні місяці за весь час прострочення становить 529,83 грн. Згідно проведеного розрахунку трьох відсотків річних за період 01 листопада 2013 року по 02 листопада 2016 року, із суми боргу 78020 грн. за 1097 днів 3% річних становить 78020*3/100=2340.60 грн./365 днів*1097 днів=7035 грн. Позивачка [PERSON]А, просить стягнути з [PERSON] в її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. за несвоєчасне виконання рішення Теребовлянського районного суду від 15 березня 2006 року. Однак, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] в її користь моральної шкоди, виходячи з наступного. Так як відповідно до пункту 2 та 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак, позивачкою [PERSON] суду не представлено жодних доказів, а суду не виявилося можливим у судовому засіданні здобути достатніх доказів, які б вказували та свідчили про заподіяння позивачці моральної шкоди зі сторони відповідачки. Також, умовами договору позики укладених між сторонами, не передбачено відшкодування моральної шкоди. Відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах не передбачено і діючим цивільним законодавством (ст. 626, 1050 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди слід задоволити частково, стягнувши з [PERSON] в користь [PERSON] інфляційне збільшення боргу у розмірі 529, 83 грн. та три відсотки річних за період з 01 листопада 2013 року по 02 листопада 2016 року у розмірі 7035 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, у звязку із їх безпідставністю. Також слід стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 1636 грн. 05 коп. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved