Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 01.06.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03.10.2011 року шлюб з відповідачем було розірвано. За взаємною згодою з відповідачем було вирішено, що донька залишиться проживати разом із нею. Однак, після розірвання шлюбу відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, з дитиною не спілкується та на зв'язок не виходить. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, розвитком та успіхами дитини не цікавиться. В зв'язку з викладеним, позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 8000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи та прокурор в судовому засіданні підтримали позов та просили задовольнити останній. Відповідач в судові засідання на неодноразові виклики не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2007 року. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO] Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03.10.2011 року шлюб з відповідачем було розірвано та дитина залишилась проживати разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Згідно характеристики на дитину за місцем виховання в НВК №148 «Планета Щастя» від 07.05.2014 року вбачається, що дитина розвивається добре, проявляє зацікавленість до різних видів діяльності та навчання, комунікабельна, доброзичлива, охайна. Дитину до дитячого садка приводить мати та остання відвідує всі навчально-виховні заходи у закладі. Батько за час перебування дитини у закладі не з'являвся. Згідно довідки та характеристики з місця навчання музикою та танцями [PERSON] характеризується позитивно. На заняття дитину приводить мати, цікавиться її успіхами, відвідує відкрити заняття та концерти. Батько дитини жодного разу не з'являвся на заняттях, концертах та батьківських зібраннях. Оплата занять здійснюється матір'ю. Відповідно до висновку виконкому Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради №16/343 від 25.09.2015 року визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON] З вказаного висновку та витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини вбачається, що при прийнятті зазначеного вище рішення, було враховано обставини, встановлені за наслідком обстеження умов проживання дитини, характеристики з місця навчання та виховання дитини, довідки медичного закладу за місцем медичного нагляду дитини та інш. Суд вважає, що вказаний висновок є достатньо обгрунтованим, не протирічить встановленим під час розгляду справи обставинам та вважає його належним та допустим доказом. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один із батьків. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п.16 Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач після розірвання в 2011 році шлюбу з позивачкою та по теперішній час, тобто протягом тривалого часу, з дитиною спілкується, не відвідує останню, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про стан її здоров'я, не цікавиться її навчанням, жодної участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, самоусунувшись від виконання покладених на нього батьківських обовязків. В зв'язку з чим, суд приходить до висновку про наявність передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи, що відповідач є здоровим та працездатним, суд вважає, що останній здатний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. В своєму позові позивачка просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 8000 грн. Проте, у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких доказів щодо підтвердження розміру фактичних витрат, які вона несе на утримання дитини, а також матеріального стану відповідача та можливості останнього надавати допомогу у визначеному позивачкою розмірі, останньою суду не надано. З урахуванням зазначеного, враховуючи спільний обов'язок батьків щодо утримання дитини, розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановлений законодавством, потреби дитини в зв'язку з заняттями музикою та танцями, відсутність даних щодо наявності у позивача постійного заробітку (доходу), суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 31.03.2015 року (дня пред'явлення позову) до повноліття дитини. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. за задоволену вимогу немайнового характеру (про позбавлення батьківських прав) та на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 40 коп. за задоволену вимогу про стягнення аліментів, за яку позивачка була звільнена від сплати в силу Закону України «Про судовий збір». Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial