Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 27.06.2007 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 850. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказує, що з липня 2015 року вона з Відповідачем разом не проживає, оскільки у них різні характери та погляди на життя. Відповідач виїхав на постійне місце проживання до своїх батьків. Перебувати у подальших шлюбних відносинах Позивачка не бажає, примирення між ними недоцільне, спільно нажитого майна немає, а тому просить шлюб між ними розірвати, місце проживання малолітніх дітей визначити по її місцю проживання та залишити їй шлюбне прізвище «Мулярчук». В судовому засіданні Позивачка [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що причинами розірвання шлюбу є те, що вона разом з Відповідачем разом не проживає, Відповідач її ображає, вказує, що він не є батьком другої дитини, матеріально не допомагає та не цікавиться її життям та життям дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов визнав, просив його задовольнити, оскільки йому стало зрозуміло, що Позивачка не бажає зберегти шлюб та жити з ним разом. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27 червня 2007 року між Позивачкою та Відповідачем у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зареєстровано шлюб (а.з. № 850), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 3). Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с. 4, 5). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи позовну вимогу Позивачки, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «Мулярчук». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Враховуючи те, що Відповідач в судовому засіданні повністю визнав позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]., слід визначити місце проживання їх матері [PERSON] (Позивачка). У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved