Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у серпні 2015 року до суду з позовом до відповідача [PERSON] Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в м.Гадяч Полтавської області по вул. Комсомольська,42 та фактично розподілити між нею та відповідачем в рівних долях по 1/2 частині кожному; залишити в її користуванні трактор ЮМЗ, реєстраційний номер [NUMBER], а інші транспортні засоби залишити в користуванні відповідача; стягнути з відповідача на її користь різницю вартості транспортних засобів в сумі 354 500 грн. У вересні 2015 року позивачка звернулася до суду з додатковою позовною заявою. Просила визнати недійсними договори купівлі - продажу у формі довідок-рахунків транспортних засобів, укладених між [PERSON] та [PERSON] та застосувати двосторонню реституцію. Ухвалою суду від 10.11.2015 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. У грудні 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про розподіл майна подружжя, який ухвалою суду від 23.11.2016 року залишено без розгляду. У вересні 2016 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила виділити їй як співвласнику в натурі 51/100 частину житлового будинку в м.Гадяч по вул.Комсомольська, 42 по запропонованому варіанту будівельно-технічної експертизи; виділити відповідачу, як співвласнику в натурі 49/100 частин зазначеного житлового будинку; здійснити переобладнання в будинку згідно висновку експертизи та відповідно до будівельних норм та правил; стягнути з неї на користь відповідача різницю вартості часток в сумі 3944 грн.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати; зобов'язати сторони звернутися із заявами про присвоєння виділеним частинам будинку окремих адрес; земельну ділянку залишити в спільному користуванні. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги повністю та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково та просила виділити відповідачу 51/100 частину житлового будинку в м.Гадяч по вул.Комсомольська, 42 по запропонованому варіанту будівельно-технічної експертизи, здійснити переобладнання в будинку згідно висновку експертизи та відповідно до будівельних норм та правил; стягнути з відповідача на користь позивачки різницю вартості часток в сумі 3944 грн.; зобов'язати сторони звернутися із заявами про присвоєння виділеним частинам будинку окремих адрес; залишити у спільному користуванні сторін трактор ЮМЗ. В іншій частині позовних вимог просила відмовити. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів відмовити, так як вони були укладені за погодженням між [PERSON] та [PERSON], відповідають вимогам законодавства, виконані сторонами, тому підстави для визнання їх недійсними відсутні. Заслухавши позивачку та представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволеннн позову, виходячи з наступного. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 22 лютого 19 87 року (а.с.7). Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 квітня 2015 року шлюб , укладений в Гречанівській сільській раді Гадяцького району Полтавської області між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської Ради народних депутатів від 20 липня 1995 року №248-6 затверджено акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку [PERSON] та присвоєно поштову адресу вул.Комсомольська, 42. Згідно повідомлення №38/1224 від 20 серпня 2015 року Центру №5308 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Гадяцького та Лохвицького районів, автомобілі марки FORD Transit, державний номер [NUMBER], VOLVO FH 12, державний номер [NUMBER], напівпричеп KRONE SDP 27, державний номер [NUMBER] зареєстровано за [PERSON], що підтверджується довідками-рахунками №№ 029040, 029041, 029042. У судовому засіданні сторони не заперечували факт придбання нерухомого майна та транспортних засобів у період перебування позивачки та відповідача в шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3\~\~ ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Згідно ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на зверенння до суду з позовом про визнання дійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Крім того, враховуючи те, що покупцем спірного автомобіля є [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], а отже вона знала, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому суд дійшов висновку, що відповідачі діяли недобросовісно. Зазначений висновок грунтується на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 р. у справі за № 6-1912 цс15 та яка відповідно до приписів ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами. Судом не можуть бути прийняті до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] в частині підтвердження обізнаності та надання згоди на відчуження автотранспортних засобів з боку позивачки [PERSON], так як вони зазначили лише про те, що відповідач [PERSON] повідомив їм про намір продати транспортні засоби, але не повідомляв про те, чи отримав він згоду дружини та як він використав кошти від продажу майна. Таким чином, відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що відчуження автомобіля здійснено в інтересах сім'ї, та того, що відповідач отримав на це згоду позивачки та передав їй половину коштів від продажу транспортних засобів, як він пр це стверджує. У частині заперечень представника відповідача щодо неможливості вирішення спору за відсутності представника Центру №5308 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Гадяцького та Лохвицького районів та отримання інформації щоло присутності позивачки під час переоформлення транспортних засобів, суд вважає, що відповідачі за відсутності клопотання позивача не були позбавлені можливості заявити клопотання про залучення третьої особи чи виклик свідка, однак, ці дії не були ними вчинені. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного право чину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного право чину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Позивачка не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу транспортних засобів, а вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, позивачка наділена правом захисту своїх інтересів в порядку віндикації (ст. 388 ЦК України) за наявності до цього підстав. Окрім того, судом не встановлено, що на виконання оспорюваних правочинів транспортні засоби та грошові кошти були передані [PERSON] та [PERSON] відповідно до укладених угод, так як в судовому засіданні позивачка не заперечувала того факту, що транспортні засоби залишаються в користуванні відповідача. У частині вирішення спору щодо користування транспортними засобами, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Сторони не заперечували ту обставину, що спірні транспортні засоби, а саме трактор ЮМЗ, автомобілі марки FORD Transit, VOLVO FH 12, напівпричеп KRONE SDP 27 придбані за час перебування сторін у шлюбі. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договром або законом. Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Заявляючи позовні вимоги щодо залишення у її користуванні трактора ЮМЗ та залишення у користуванні відповідача всіх інших транспортних засобів, стягнення різниці вартості у сумі 354 500 грн. позивачка не надала доказів на підтвердження дійсної вартості транспортних засобів на час розгляду справи та не обгрунтувала необхідності саме такого поділу транспортних засобів. Окрім того, позивачка не заявляє вимогу про визнання права власності на траспортні засоби, а лише про право користування, що є лише частиною повноважень власника згідно ст. 317 ЦК України. При вирішенні питання щодо варіантів розподілу житлового будинку судом враховується, що запропонований експертом один варіант поділу будинк у та господарських споруд узгоджений з відповідними службами та органом місцевого самоврядування. Обраний позивачкою варіант розподілу, який передбачає виділення їй 51/100 частини домоволодіння приймається судом, так як він передбачає наявність в цій частині житлового будинку обладнаних кухні та санвузла, що вимагає меншої кількості переобладнань. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та виходячи з вартості нерухомого майна, задоволення кількох позовних вимог немайнового характеру, сума сплаченого позивачкою судового збору в розмірі 3775,8 грн. підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: partial