Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати укладеним трудовий договір між нею і фізичною особою підприємцем - [PERSON] , згідно з яким вона працювала лікарем-косметологом у приміщенні косметичного кабінету «ЛІЯ-cosmetic» у період з моменту фактичного допуску до роботи з 20 березня 2019 року по 22 травня 2019 року, зобов`язати відповідача внести запис до її трудової книжки про прийняття на роботу на посаду лікаря-косметолога з 20 березня 2019 року та запис про звільнення із займаної посади з 22 травня 2019 року, зобов`язати відповідача повернути їй особисті речі, а саме: оригінал диплома косметолога (серії [NUMBER] від 24 січня 2019 року, виданий в м. Рівне), освітні сертифікати про проходження навчання в м. Львові та м. Києві в кількості 6 штук, стягнути з відповідача заробітну плату за період її роботи з 20 березня 2019 року по 22 травня 2019 року в розмірі 16440 гривень 83 копійки та середньомісячний заробіток за весь період затримки у виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 27023 гривень 70 копійок і судові витрати. В обґрунтування вимог зазначає, що за освітою є лікарем-хірургом, однак в 2016 році втратила роботу. В серпні 2018 року в районній газеті «Полісся» ознайомилась з оголошенням з приводу роботи, що її зацікавила, а саме з приводу роботи страховим агентом. Зателефонувавши за вказаним у газеті телефонним номером і в подальшому зустрівшись з [PERSON] щоб обговорити деталі її працевлаштування, під час розмови остання зробила їй пропозицію працювати косметологом у косметологічному кабінеті, що належить їй та розміщений по [ADDRESS] . Оскільки на той час вона не мала навиків та знань з косметології, то було погоджено, що вона пройде відповідне навчання, здобуде знання в сфері косметології, при цьому оплату за проходження навчання вони будуть здійснювати кожен наполовину, тобто по 50% кожен від їх вартості, з подальшим офіційним працевлаштуванням косметологом у її чоловіка - підприємця [PERSON] . При цьому між ними було обумовлено наступні умови такого працевлаштування: офіційне оформлення на роботу та щомісячний заробіток у розмірі 4000 грн. Восени 2018 року вона пройшла відповідне профільне навчання в м. Львові та м. Києві, отримавши відповідні сертифікати, а в грудні 2018 та січні 2019 року пройшла навчання в м. Рівне за напрямком косметик-естетист, про що отримала відповідний диплом. Влаштовуючись на роботу до підприємця, вона передала [PERSON] свій диплом косметолога (серії [NUMBER] від 24 січня 2019 року), близько шести сертифікатів про проходження навчання в галузі косметології, з [PERSON] було узгоджено місцезнаходження її робочого місця, розпорядок її робочого дня (повний 8-ми годинний робочий день при п`ятиденному робочому тижні). При наявності клієнтів вона погоджувалась працювати понаднормово ввечері та у вихідні дні. Ними було обумовлено обсяг виконуваних нею трудових функцій по наданню косметологічних послуг, в її обов`язки входило також замовлення на косметичні засоби і апарати, частину з яких вона отримувала самостійно на пошті, розраховуючись при цьому коштами, які надавала [PERSON] . За домовленістю між ними всю отриману виручку за надані косметичні послуги вона передавала особисто [PERSON] , при цьому остання розписувалась у її робочому зошиті за отримані кошти. 20 березня 2019 року вона була допущена [PERSON] до роботи косметолога у приміщенні косметичного кабінеті «ЛІЯ-соsmetiс», де забезпечено усі умови праці, необхідні для виконання роботи косметолога, і з цього дня вона виконувала свої безпосередні обов`язки косметолога, надавала косметологічні послуги населенню до 22 травня 2019 року включно. Після фактичного допуску її до роботи вона відразу ж запитала у [PERSON] , коли їй принести трудову книжку для офіційного працевлаштування, на що остання послалась, що зробить запис до трудової книжки пізніше, з 4 травня 2019 року, бо щось там не виходить з документацією у її чоловіка, і так кожен раз при її нагадуванні про офіційне оформлення трудових відносин посилалась на якісь труднощі. За березень 2019 року [PERSON] виплатила їй заробітну плату за відпрацьований час (8 робочих днів) у розмірі 500 грн. У квітні 2019 року [PERSON] виплатила їй заробітну плату в розмірі 2500 грн., що була меншою ніж та, про яку вони домовлялись під час працевлаштування, при цьому в жодному документі чи то відомості про отримання заробітної плати вона не розписувалась. 6 травня 2019 року у присутності роботодавця [PERSON] у неї виник конфлікт з [PERSON] , оскільки остання змушувала виконувати її роботу, що не входила до кола її обов`язків, а саме протирати санвузол. На її зауваження, що така додаткова робота потребує відповідної оплати, [PERSON] вчинила скандал. Далі вона продовжувала працювати до 22 травня 2019 року. В цей день вона прийшла на роботу о 9 год. Близько 11 години дня [PERSON] в грубій формі сказала, що вона звільнена і у них більше не працює. Коли вона намагалась забрати свої особисті речі, освітні сертифікати та диплом, які висіли на стіні кабінету, [PERSON] грубо виштовхала її з кабінету, заборонила забрати особисті речі. Офіційно її трудові відносини так і не були оформлені шляхом внесення запису у трудову книжку, незважаючи на її неодноразові нагадування. Вважає дії відповідача незаконними та такими, що суперечать положенням КЗпП України. Факт її перебування у трудових відносинах з відповідачем підтверджується матеріалами перевірки, зібраними працівниками поліції за її заявою від 22 травня 2019 року на ім`я начальника поліції, показаннями свідків, публікацією в газеті «Полісся» за 23 травня 2019 року статті «Красивою бути не заборониш», оголошеннями в газеті «Полісся» за 28 березня 2019 року, 13 червня 2019 року. Визнання перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] є необхідним з метою правильного зарахування трудового стажу та виплати їй заробітної плати. З вини відповідача було порушено її законне право на отримання повного розрахунку та належних виплат у день звільнення. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу - підприємця, [PERSON] з 28 січня 2004 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. Встановлення факту наявності трудових відносин між працівником і роботодавцем можливе при встановленні виконання працівником трудових функцій, підпорядкування його правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення йому умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Перевіркою, проведеною працівниками органу поліції встановлено, що її фактично було допущено до виконання трудових функцій лікаря-косметолога у приміщенні, належному на праві власності відповідачу, де вона працювала повний робочий день, приймаючи пацієнтів з веденням карти клієнта та надаючи їм косметологічні послуги, отримуючи від клієнтів грошові кошти за отримані процедури та віддаючи виручені кошти представнику власника - [PERSON] . Відповідач грубо порушив її трудові права не уклавши з нею письмового трудового договору, не зареєстрував його в районному центрі зайнятості, не вніс запису в її трудову книжку про прийом та звільнення з роботи, не здійснив повного розрахунку при звільнені, не повернув її особисті речі при звільнені (диплом та освітні сертифікати) тощо. З урахуванням положень ст. 235 КЗпП України вважає за необхідне стягнути з відповідача наступний розмір заборгованості з виплати заробітної плати: за березень 2019 року - 8089 грн. ( середня заробітна плата по Волинській області у березні 2019 року): 20 робочих днів х 8 робочих дня = 3235 грн. 60 коп.; за квітень 2019 року - 8189 грн. : 20 робочих дні х 20 відпрацьованих дні = 8189 грн.; за травень 2019 року - 8489 грн. : 22 робочих дні х 13 відпрацьованих дні = 5016 грн. 23 коп. За весь час затримки у виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку: за травень 2019 року - 9 робочих днів + за червень 2019 року - 18 робочих днів + за липень 2019 року - 23 робочих дні + за серпень 2019 року до 22 серпня 2019 року - 16 робочих днів = 66 робочих днів х 409,45 (середній заробіток за 1 робочий день 2019 року) = 27023 гривні 70 коп. Всього 3235,60 + 8189 + 5016,23 + 27023,70 = 43 464 гривні 53 копійки. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав і просили позовні вимоги задовольнити. Окрім того позивачка пояснила, що належним відповідачем у справі вважає [PERSON] , а не його дружину [PERSON] , з якою безпосередньо мали місце домовленості про умови працевлаштування, режим роботи та оплату праці, оскільки саме [PERSON] є приватним підприємцем, а не його дружина. Представник позивача [PERSON] пояснила і те, що всі досягнуті домовленості з [PERSON] позивачка [PERSON] дотрималася, здобула освіту, отримала дипломи і розраховувала, що і її роботодавець дотримається умов щодо офіційного працевлаштування. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила і пояснила, що між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] жодних трудових відносин не існувало, [PERSON] як фізична особа-підприємець не має дозволу на такий вид економічної діяльності, як надання косметологічних послуг, КВЕД 86.22 «Спеціалізована медична практика» у нього відсутній, і як зазначає сама позивачка, домовленості щодо її роботи в косметологічному кабінеті мали місце між нею та [PERSON] , саме останньою було визначено режим роботи позивачки, оплату праці, надано ключ від квартири, де [PERSON] надавала косметологічні послуги. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] надавала косметологічні послуги за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить на праві приватної власності дружині відповідача - [PERSON] , що підтверджується довідкою № 182306130 від 25.09.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власної на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 62 зворот). Надання позивачкою косметологічних послуг у квартирі [ADDRESS] підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , з пояснень яких вбачається, що вони були клієнтами [PERSON] . З пояснень в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що вона працює у свого чоловіка, який є приватним підприємцем, менеджером з туризму, має у власності квартиру по [ADDRESS] , та мала намір після ремонту вивести цю квартиру з житлового фонду в нежитловий, і передати його в оренду своєму чоловікові [PERSON] , який є приватним підприємцем, для надання перукарських послуг. Вона особисто не є приватним підприємцем. Ще в січні 2018 року її чоловік [PERSON] повідомив їй про те, що доцільно взяти на роботу працівника, який би допомагав у веденні документації. На її оголошення відкликнулася [PERSON] , остання повідомила, що є лікарем, однак по спеціальності не працює, і в ході розмови вона ( [PERSON] ) запропонувала позивачці в майбутньому відкрити салон краси, на що остання повідомила, що не має потрібної кваліфікації та коштів. В свою чергу вона ( [PERSON] ) запропонувала позивачці оплачувати її навчання, при умові, що половину коштів згодом їй буде повернуто. Її чоловік [PERSON] категорично був проти надання косметологічних послуг, оскільки це потребувало оформлення спеціальної ліцензії. Після проходження навчання і відповідних курсів [PERSON] на свій страх і ризик запропонувала розпочати роботу, відкривши косметологічний кабінет у її ( [PERSON] ) квартирі по [ADDRESS] , проте офіційних документів ні у неї, ні в позивачки на жаль не було. Вона погодилася на таку ідею [PERSON] , оскільки це в подальшому надало б можливість останній повернути їй кошти, витрачені на навчання. [PERSON] самостійно розпочала роботу, на її пропозиції вона ( [PERSON] ) оплачувала купівлю косметики, обладнання, оформлення кабінету, прислухалася до порад позивачки і зобов`язала останню в усній формі, щоб все в квартирі було в порядку. Ключ від квартири [PERSON] з її дозволу брала у магазині, що працює цілодобово і належить її чоловіку. Неодноразово вона заставала приміщення квартири в неналежному стані, а коли дізналася, що [PERSON] фактично використовує її у власних цілях, то припинила надання останньою таких послуг. З [PERSON] вона в усній формі домовлялася про оплату навчання та про відкриття в майбутньому косметологічного кабінету, проте позивачка на власний розсуд розпочала роботу по наданню косметологічних послуг, користуючись належною їй ( [PERSON] ) квартирою. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є приватним підприємцем, здійснює такі види діяльності: 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, 79.12 - діяльність туристичних операторів, 96.02 - надання послуг перукарнями та салонами краси, 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Згідно з поясненнями позивачки [PERSON] в судовому засіданні, про роботу в косметологічному кабінеті вона довідалася з оголошення в газеті «Полісся». Домовленості по її працевлаштуванню вона вела з [PERSON] , яку на той час вважала приватним підприємцем і думала, що працевлаштовується до неї. Разом з тим, відповідачу [PERSON] було відомо, що вона працює, надаючи косметологічні послуги з березня 2019 року у квартирі, що належить на праві власності його дружині [PERSON] і вона неодноразово зверталася до нього з вимогою офіційно її працевлаштувати, однак останній казав, що пізніше оформить трудові відносини, а згодом пояснив, що не може цього зробити, оскільки квартира належить [PERSON] . Кошти від надання косметологічних послуг вона передавала [PERSON] , а один раз за коштами до неї додому приїжджав [PERSON] . Належним відповідачем у справі вона вважає саме [PERSON] , оскільки останній є приватним підприємцем і при вирішенні суперечливих питань щодо надання нею косметологічних послуг мав вирішальне слово, в той час як [PERSON] , з якою вона мала безпосередні домовленості щодо організації роботи, кола її обов`язків, оплати праці, приватним підприємцем не оформлена. Трудовий договір між нею та [PERSON] був підписаний, проте їй на руки цей договір не надали, мотивуючи тим, що потрібно завірити. Встановлено також, що позивач не писала заяви про прийняття та звільнення з роботи, не ознайомлювалася з такими наказами, а відповідач [PERSON] не видавав наказ про прийняття [PERSON] на роботу. Згідно з повідомленням Камінь-Каширської філії Волинського обласного центру зайнятості від 25.10.2019 № 1129/23.03-05, [PERSON] перебувала з 1 січня 2019 року по 23 травня 2019 року на обліку як безробітна. З огляду на вищенаведені обставини справи та докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність між нею та відповідачем трудових відносин. Надані позивачкою письмові записи (нотатки), в яких зазначається дата надання косметологічних послуг, їх найменування, вартість, та містяться підписи [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] , виручених від надання косметологічних послуг, квитанції про сплату коштів за придбані товари і послуги для надання косметологічних послуг, матеріали перевірки правоохоронного органу за зверненням позивачки, публікація в газеті «Полісся» за 23 травня 2019 року «Красивою бути не заборониш», акт Управлінння держпраці у Волинській області № ВЛ1094/323АВ від 10 грудня 2019 року не свідчать про наявність трудових відносин між позивачкою та відповідачем [PERSON] . Оголошення в газеті про те, що потрібен працівник для роботи в сфері краси, пояснення свідка [PERSON] про те, що її дочка [PERSON] один раз кошти, виручені від надання косметологічних послуг, передавала відповідачу [PERSON] , також не можуть бути достатніми та належними доказами на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Вимоги позивачки про зобов`язання відповідача [PERSON] повернути їй її особисті речі, а саме оригінал диплома косметолога, серії [NUMBER] від 24 січня 2019 року, виданого в м. Рівне, освітніх сертифікатів про проходження навчання у м. Львові та в м. Києві в кількості 6 штук, також є безпідставними, оскільки [PERSON] не доведено утримання і зберігання цих документів відповідачем [PERSON] , і такі документи були надані на вимогу суду для дослідження в судовому засіданні свідком [PERSON] , яка суду пояснила, що позивачка заборгувала їй частину коштів за навчання, внаслідок проходження якого отримала вказані диплом та сертифікати. За змістом ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може звільнити від сплати судового збору, зокрема за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Враховуючи, що розмір судового збору перевищує 5% розміру доходу позивачки [PERSON] , який у 2018 році становив 6565 грн. 86 коп., суд дійшов висновку про можливість звільнення її від сплати судового збору.

Outcome: dismissed