Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до суду в інтересах неповнолітньої [PERSON] , в якому просить визнати недійсним з моменту його вчинення правочин - договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 18 липня 2013 року, укладений між [PERSON], від імені якого діяв по довіреності [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2004. Крім того, просить скасувати державну реєстрацію правочину, а саме договору купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності 1708804, а також просить витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] повернути неповнолітній [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що відповідач [PERSON] являється колишнім її чоловіком, та батьком їхньої спільної неповнолітньої дочки - [PERSON] Їх шлюб було розірвано в установленому законом порядку в 2001 році, а 15 березня 2006 року [PERSON] подарував їхній дочці квартиру під номером [ADDRESS]. Ця квартира належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, так як була ним приватизована в 1998 році. В договорі дарування зазначено: «даритель стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу, чи насильства, як фізичного, так і морального, і що вказана квартира передається ним обдарованій, з ключами до неї, до підписання цього договору». Договір дарування, що підлягає державній реєстрації, зареєстрований в Козятинському БТІ 21 червня 2006 року за реєстром № 35/2250. Таким чином, власницею квартири [ADDRESS] за зазначеним договором являється [PERSON]. Оскільки в квартирі вони не встигли встановити індивідуальне опалення, то дочка проживала разом зі нею по [ADDRESS]. 27 вересня 2013 року, коли вона ([PERSON],) прийшла в квартиру, і побачила, що обстановка в ній змінена, зі слів сусідів дізналася, що квартира її колишнім чоловіком продана іншим людям. В зв'язку з цим вона звернулася до правоохоронних органів, і з їх допомогою з'ясувалося, що дійсно [PERSON], 18 липня 2013 року продав квартиру громадянину [PERSON], мешканцю м. Бердичів. Цей договір купівлі-продажу квартири посвідчувався приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2004. В договорі зазначено, що квартира належить продавцю, тобто [PERSON], на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло. Договір купівлі - продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], являється недійсним, оскільки [PERSON] власником квартири [ADDRESS] з 2006 року не являється, а право власності на зазначену квартиру належить їхній неповнолітній дочці -[PERSON]. Продаючи чужу квартиру, [PERSON] знав, хто є її законною власницею, тому він діяв обманним шляхом. Більше того, він незаконним шляхом отримав нову домову книжку, прописався та виписався по ній, отримав обманним шляхом дублікат свідоцтва про право власності на житло взамін начебто втраченого оригіналу, і все це зумів зробити протягом липня 2013 року, коли і був оформлений договір купівлі-продажу квартири. По первинній домовій книжці [PERSON] до цього часу зареєстрований в квартирі [ADDRESS]. За фактом шахрайства Козятинським РВ у Вінницькій області порушене кримінальне провадження та розпочате досудове розслідування. Визнати правочин недійсним може лише суд, тому вона змушена звертатися до суду за захистом порушеного права її неповнолітньої дочки - [PERSON] на особисту власність дочки. Так, ст.. 15 ЦК України, передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, а способом такого захисту може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а ст.. 319 ЦК України передбачено, що лише власник має право володіння, користування, та розпорядження своїм майном. Отже, [PERSON] присвоїв собі права власності на квартиру, які належать [PERSON], і цим самим грубо порушив законні права та інтереси дочки. Факт належності квартири дочці [PERSON] підтверджується договором дарування, зареєстрованим в Козятинському БТІ у встановленому законом порядку, та технічним паспортом на квартиру на її ім'я. В цій квартирі вона значиться зареєстрованою, що видно із домової книжки. Та обставина, що квартира, яка належить [PERSON] була продана [PERSON] [PERSON], підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, та відношенням Козятинського РВ про порушення кримінального провадження за моєю заявою. Крім того, позивачка [PERSON] посилається на те, що оспорюваний нею правочин, а саме - договір купівлі-продажу квартири, пройшов державну реєстрацію, що доводиться витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданим державною реєстраційною службою Козятинського міськрайонного управління юстиції. Ця обставина змушує її звертатися із додатковим позовом про скасування державної реєстрації правочину, оскільки право власності у набувача за договором, який підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації. Крім того, позивачка посилається на те, що оскільки квартира, яку продав [PERSON] [PERSON], фактично йому не належала, цей правочин являється незаконним, отже, недійсним. Уточнюючи свої позовні вимоги, звертає увагу суду на те, що в її позовній заяві вона не просила про застосування наслідків його недійсності, виходячи з наступного. За правилами реституції, вимога про повернення майна та всього того, що було одержано сторонами правочину, може бути пред'явлена тільки стороною цього правочину, якою її неповнолітня дочка, чиї інтереси вона представляє, не являється. Крім того, [PERSON] не був належним та законним власником квартири, тому повернення йому квартири із застосуванням наслідків недійсності правочину виключається. Вимогу про повернення грошей, сплачених за квартиру за договором купівлі-продажу може пред'явити лише [PERSON] Таким чином, вона не просила і не просить про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст.. 216 ЦК України, а її посилання на цю статтю в позовній заяві є помилковим. Саме в цій частині вона уточнює позовні вимоги. Крім того, користуючись своїм правом сторони по справі збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог протягом всього часу розгляду справи в суді, що передбачено ст.. 31 ЦК України, вона збільшую розмір позовних вимог вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння, обираючи способом захисту порушених речових прав її неповнолітньої дочки вимогу про визнання правочину недійсним, скасування його державної реєстрації, та витребування майна із чужого незаконного володіння. Така вимога пов'язана із тим, що [PERSON] не бажає повертати квартиру, утримує її, поставив свій замок на вихідних дверях і не допускає до квартири її та її неповнолітню дочку, якій ця квартира була подарована батьком - [PERSON], і яка вибула із володіння дочки не з волі останньої іншим шляхом. Крім того, ця вимога ґрунтується на роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, викладеному в Постанові від 06 листопада 2009 року за № 9. В судовому засіданні позивачка [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] позовні вимоги всі свої підтримала повністю, просить їх задовольнити повністю та підтвердила в своїх поясненнях обставини, які викладені в позовних заявах. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала всі позовні вимоги позивачки повністю, просить їх задовольнити і при цьому посилається на наступне. Як вбачається із договору дарування квартири від 15 березня 2006 року, колишній чоловік позивачки по справі, він же батько їх неповнолітньої дочки [PERSON] -[PERSON] подарував дочці двокімнатну квартиру [ADDRESS]. При цьому в самому договорі зазначено, що квартира дарується ним, тобто дарування квартири здійснюється без будь - яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в Козятинському БТІ, як структурному підрозділі Вінницького обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації, про що свідчить відмітка БТІ, зроблена 21.04.2006 року за № 35/2250. З моменту реєстрації договору власницею вищевказаної квартири являється [PERSON]. Через сім років [PERSON] продав цю квартиру [PERSON], яку він раніше подарував своїй дочці. Договір купівлі -продажу квартири укладався у приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON], ним посвідчувався та ним же здійснювалася державна реєстрація відповідно до наданих законом повноважень. При цьому нотаріусу був наданий в якості правовстановлюючого документа дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, зареєстрований у встановленому порядку. Від імені [PERSON] по дорученню діяв при оформленні договору купівлі - продажу посередник [PERSON]. [PERSON] протягом липня місяця 2013 року отримав дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, зареєстрував його у Державного реєстратора, отримав також нову домову книгу, за якою зареєструвався в квартирі, а потім знявся з реєстраційного обліку, повідомивши в офіційних документах, що він вибув з м. Козятин на місце проживання в м. Бердичів. Продаючи квартиру, яка фактично і юридично не належала, [PERSON] знав хто її законною власницею, тому він діяв обманним шляхом, а тому за заявою позивачки по факту шахрайства порушене кримінальне провадження та розпочате досудове слідство. Так 02 липня 2013 року [PERSON] отримав дублікат свідоцтва на квартиру, 12 липня 2013 року знявся з реєстраційного обліку, 13 липня 2013 року дав довіреність на продажу квартири [PERSON], а 18 липня 2013 року квартира була продана, а сам [PERSON] виїхав за межі України. Виникає питання, як могло статися, що в Державному реєстрі не було інформації про те, що квартира належить [PERSON]. Таке можна пояснити зміною законодавства відносно того, хто має здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і виною працівників БТІ, які не внесли дані по квартирі до єдиного реєстру, тому при оформленні договору купівлі-продажу квартири нотаріус [PERSON] не мав відомостей про те, що власником квартири являється [PERSON], а не [PERSON]. Стосовно того, ким вважати покупця квартири [PERSON] - добросовісним чи недобросовісним набувачем. Однозначної відповіді на це питання дати не можливо тому, що не має доказів того, що [PERSON] перебував у зговорі з [PERSON], або знав, що той неє власником квартири. В той же час [PERSON], який хоча і діяв за довіреністю та від імені [PERSON], пояснив суду, що він ([PERSON]) являється товаришем [PERSON], допомагав останньому купити квартиру з метою її подальшої перепродажі, Покупця [PERSON] не насторожив той факт, що квартира знаходиться в м. Козятині, а [PERSON] шукає посередника в м. Бердичів, що на квартиру не має технічного паспорта, а домова книжка чомусь видавалася в липні 2013 року і по ній [PERSON] був в липні зареєстрований та в липні 2013року знятий з реєстраційного обліку. Не насторожила покупця [PERSON].і низька покупна ціна за квартиру. Відносно того, чи мала право позивачка [PERSON], яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дочки [PERSON], пред'являти позов про визнання правочину недійсним, зважаючи на те, що вона не є стороною договору купівлі- продажу, то в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ визнання правочинів недійсними» зазначено, що згідно ст..ст. 215,216 ЦК України, вимога про визнання правочину недійсним, а також вимога про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину Отже позивачка має право на оспорювання договору купівлі- продажу квартири, який укладався між [PERSON] та [PERSON], оскільки цим правочином порушено законні права на цю квартиру її власниці -[PERSON]. В цій же Постанові Постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 2009 року №9 зазначено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути самостійною вимогою. З такою вимогою позивачка не зверталася і не просить застосувати наслідки визнання правочину недійсним, тобто повернути квартиру [PERSON], а гроші за цю квартиру -[PERSON], зважаючи на те, що [PERSON] не являвся фактичним і законним власником квартири, і вимога про реституцію може бути пред'явлена стороною правочину, якою [PERSON] не являється. В ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 квітня 2009 року по конкретній справі, фабула якої є іншою від фабули справи, що розглядається судом, зокрема зазначено, особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Далі в ухвалі зазначено, що суди не з'ясували, який спосіб захисту права власності обрав позивач - звернувся із проханням про визнання правочину недійсним, і , як наслідок, повернення всього , що одержано за цим договором, чи про визнання недійсним договору купівлі продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Отже , позивачка [PERSON], обрала способом захисту порушених прав власності на квартиру її дочки саме визнання правочину недійсним, скасування його державної реєстрації та витребування майна із чужого незаконного володіння. Чому саме такий спосіб захисту пра обрала позивачка, тому що [PERSON] визнає себе добросовісним набувачем і посилається на те, що всі документи для продажу квартири у [PERSON] були в порядку, і що [PERSON] був власником квартири на підставі дублікати свідоцтва про право власності, що пройшов державну реєстрацію, а тому вважає, що у нього ([PERSON].) ця квартира не може бути витребувана. [PERSON] навіть не звертався в правоохоронні органи з приводу того, що [PERSON] його обманув, і обманним шляхом заволодів його грошима. Не звертався [PERSON] до [PERSON], з позовом про повернення йому грошей за квартиру. Тому для позивачки є принциповим визнати правочин, а саме договір купівлі - продажу квартири між [PERSON] та [PERSON], щоб його незаконність була підтверджена судовим рішенням. В постанові №5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначається, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою ст.. 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. Узвязку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу( обґрунтування та зміст позовних вимог( ст..119 ЦПК). Враховуючи вище викладене представник позивачки, адвокат [PERSON] просить визнати недійсним з моменту його вчинення правочин - договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 18 липня 2013 року, укладений між [PERSON], від імені якого діяв по довіреності [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2004. Скасувати державну реєстрацію правочину, а саме договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], що укладався 18 липня 2013 року, укладений між [PERSON], від імені якого діяв по довіреності [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності 1708804. Витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] повернути неповнолітній [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Крім того, просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати, а саме судовий збір та витрати на юридичну допомогу, та зазначити в рішенні, що зняти арешт з квартири після набрання рішенням законної сили. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з»являвся, з місця реєстрації [ADDRESS] знявся, зареєстроване місце проживання( перебування) місцезнаходження чи місце роботи невідоме, атому суд викликав відповідача через оголошення в пресі, а з опублікуванням оголошення про виклик відповідач [PERSON] вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, хоча відповідно до ст..74 ч.5 ЦПК України йому надсилались судові повістки за адресою його місця проживання та місця перебування, зареєстрованою у встановленому законному порядку, а тому у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином, крім того інтереси відповідача представляв в судових засіданнях представник [PERSON], адвокат [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] позовні вимоги позивачки [PERSON] не визнав повністю, просить відмовити в задоволенні всіх позовних вимог. При цьому пояснив суду, що позов позивачкою заявлено невірно, невірний предмет спору. [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, оскільки він не знав, що [PERSON] не мав права продавати квартиру і не був власником квартири. Даний спір не може розглядатися в порядку двосторонньої реституції. Позивачка [PERSON] і її неповнолітня дочка,[PERSON], яку вона представляє не були стороною договору купівлі продажу квартири і не може заявляти позов про двосторонню реституцію, а позивачка повинна була подати позов віндикаційний про витребування майна із чужого незаконного володіння. Ці питання регулює Постанова Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ визнання правочинів недійсними». [PERSON] добросовісний набувач квартири, інше не встановлено в процесі розгляду справи. Позивачка не мала права заявляти позовні вимоги про визнання договору купівлі -продажу квартири недійсним, оскільки не була стороною даного договору і її неповнолітня дочка теж не була стороною вищевказаного договору. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.. 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'являвся, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, про що свідчать розписки, які повернулися на адресу суду, особи, які приймали участь у розгляді справи не наполягали на обов'язковому його виклику в судове засідання, тому суд вислухавши думку осіб, прийшов до висновку не викликати третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог в судове засідання для дачі пояснень. Свідок [PERSON], пояснив суду, що він являється знайомим товаришем [PERSON], [PERSON] він не знав. Йому подзвонив [PERSON], який сказав, що є чоловік, який хоче продати квартиру. Ця квартира його та [PERSON] заінтересувала, оскільки була відносно невисока ціна, на цій квартирі можна було заробити. [PERSON] мав виїзжати з України в Росію, тому [PERSON] дав на його ім'я доручення генеральне для продажу квартири, яка належала [PERSON]. Він також передав гроші за квартиру [PERSON], а останній дав йому доручення на продаж квартири, яку він за дорученням продав [PERSON] Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, позивачку [PERSON], представника позивачки адвоката [PERSON] , представника відповідача [PERSON], адвоката [PERSON],показання свідка [PERSON], дослідивши інші докази, що є в матеріалах справи, прийшов до наступного висновку, що позовні вимоги позиваки [PERSON], про визнання правочину договору купівлі- продажу квартири - недійсним, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння слід задовольнити повністю. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є такі: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено в судовому засіданні, що самим першим власником квартири [ADDRESS] був відповідач [PERSON], ця квартира належала його на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1998 року, виданого Козятинською дистанцією цивільних споруд Вінницької області, згідно розпорядження від 22.12.1998 року за № 329, зареєстрованого у КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації « 05.03.за реєстровим № 35/3820, що також підтверджується копією технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина та договором дарування. (а.с.12,13) Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 15 березня 2006 року громадянин [PERSON], який мешкав [ADDRESS], подарував своїй малолітній дочці [PERSON] квартиру [ADDRESS], даний договір дарування був посвідчений 15 березня 2006 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі під № 250, крім того даний договір дарування пройшов державну реєстрацію в КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації « за [PERSON] за реєстрований за № 35/2250 від 21.04.2006 року, тобто станом на 21.04.2006 року відповідач [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] та не мав права нею розпоряджатися.(а.с.12), Проте, судом встановлено, що відповідач [PERSON] діючи незаконно, шляхом виготовлення дубліката свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1998 року, який видано виконкомом Козятинської міської ради Вінницької області 02.07.2013 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав за реєстраційним номером 98425205105, номер запису про право власності 1548339, як продавець, від імені якого, на підставі довіреності посвідченої 13.07.2013 року, діє [PERSON] та [PERSON] 18 липня 2013 року укладають - договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON], від імені якого діяв по довіреності [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2004, хоча на момент укладення даного договору [PERSON], власником квартири спірної не був. Також судом встановлено, що даний правочин договір купівлі продажу від 18.07.2013 року пройшов державну реєстрацію, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.( а.с.23). Враховуючи, що відповідач [PERSON] на момент укладення договору від 18 липня 2013 року купівлі - продажу не являвся власником квартири [ADDRESS], і відповідно до ст.. 319 ЦК України не мав законних прав на розпорядження спірною квартирою, тому позовна вимога позивачки про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 18 липня 2013 року, укладений між [PERSON], від імені якого діяв по довіреності [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2004, підлягає задоволенню.

Outcome: approved