Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивачка звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що є рідною бабусею [PERSON], [INFO] та матір'ю відповідачки. З 2001 року офіційно проживає в Республіці Італія, а з 2011 року разом з нею проживає та навчається в місцевій школі і вищевказаний онук. Причиною виїзду дитини за кордон стали складні стосунки із матір»ю, яка часто застосовувала до нього фізичну силу, ображала. Щороку на канікули дитина відвідувала свою матір в Україні і кожного разу та давала добровільні нотаріальні згоди на перетин ним кордону назад до Італії. Влітку 2017 року, [PERSON], приїхав в Україну з метою виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, оскільки строк дії попереднього закінчувався. Проте відповідачка відмовилась дати згоду на виготовлення документів. На даний час дитина проживає не з матір»ю, а у родичів в с. Жукотин, Коломийського району. Зазначає, що дитина з восьмирічного віку проживає в Італії, писати та розмовляти йому легше італійською мовою, ніж українською, у нього з»явилось багато друзів, він повністю адаптувався та звик до життя за кордоном. Крім того, вказує, що за час проживання дитини в Італії відповідачка жодним чином не брала участі у вихованні сина, не цікавилась його духовним та фізичним розвитком, сама не має постійного місця роботи та стабільного доходу. Батько у свідоцтві про народження [PERSON] записаний у порядку статті 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері. Відповідачка не бажає брати участі у житті та вихованні сина, не навідує його, не спілкується, не подала заяви про зарахування дитини в загальноосвітню школу. Такі дії відповідачки свідчать про її ухилення від виконання обов'язків щодо виховання сина. Просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], що відповідатиме інтересам дитини. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовільнити. В процесі розгляду неодноразово проявляли наміри можливого вирішення спору в іншому порядку, у випадку вчинення відповідачкою дій по виготовленню паспортів дитині Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, мотивуючи тим, що її мати, [PERSON] з 2001 року проживає в Республіці Італії, має офіційну роботу та одружилась із італійцем. В 2009 році мати подала в консульство документи на возз»єднання сім»ю, з метою забрати її та неповнолітнього сина [PERSON] до себе, однак в цьому їй було відмовлено. В інтересах дитини, розуміючи що за кордоном у сина більше можливостей для розвитку та реалізації, в 2011 році дозволила йому проживати з бабусею та надала для цього всі необхідні документи. Через рік після цього сама приїхала до матері, однак життя в Італії у неї не склалось, не змогла знайти роботу та житло, а тому змушена була повернутись в Україну. Сина залишила з бабусею, так як тривав навчальний рік і не хотіла відривати дитину від школи. На канікулах син із матір»ю приїжджали в гості, їздили разом на море, однак дитина вже була сильно прив»язана до бабусі. В 2014 році [PERSON] приїхав сам та виявив намір залишитись назавжди, однак позивачка заперечила проти цього, та привабила дитину подарунками і він знову повернувся до Італії. Щоразу, для перетину дитиною кордону надавала нотаріально посвідчений дозвіл. Влітку 2017 року син приїхав на Україну для оформлення нового паспорта для виїзду за кордон, так як у попередньому закінчився термін дії, однак для цього спершу необхідно було оформити паспорт громадянина України. Цього їм не вдалось зробити через великі черги у відділі Державної міграційної служби. На даний час, через непорозуміння, дитина проживає у сестри матері, [PERSON] в с. Жукотин Коломийського району і родина матері чинить їй перешкоди в спілкуванні з дитиною та негативно впливає на сина з ціллю віддалення від неї. Зазначає, що не заперечувала б проти виїзду дитини за кордон, якби мала хороші стосунки із матір»ю. Просить в позові відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала пояснення відповідача, проти позову заперечила та просила в його задоволенні відмовити. Вважає, що відповідачка зі свого боку готова здійснювати всі дії в інтересах дитини і бажає залишити сина біля себе в Україні. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню виходячи із наступного. Як вбачається із свідоцтва про народження неповнолітнього [PERSON], серії [NUMBER] виданого виконкомом Жукотинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7 від 02 липня 2009 року, відповідачка [PERSON] є його матір»ю (а.с.9). Відповідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00009102068 від 03 червня 2011 року відомості про батька дитини записані відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, зі слів матері (а.с.10). Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції 15 серпня 2012 року, актовий запис № 86 [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.18). Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], з 2011 року до літа 2017 року проживав разом із бабусею в Республіці Італія, навчався в місцевій школі, має картку на медичне обслуговування (а.с.28) та посвідчення особи [NUMBER] (а.с.29). Судом першої інстанції міста Комо Республіки Італія у справі № 1390/2012, [PERSON] 03 липня 2012 року визначена опікуном неповнолітнього [PERSON] (а.с.27). Протягом всіх цих років мати дитини давала бабусі відповідні довіреності для легального перетинання кордонів та перебування дитини у даній країні. Літом 2017 року неповнолітній [PERSON] повернувся з бабусею у м. Коломию, де мав виготовляти новий іноземний паспорт, однак із-за непорозумінь між мамою, ним та бабусею, ці дії, які повинна ініціювати мати дитини, не відбуваються. Зі слів відповідачки вона не може це зробити із-за великих черг у органі, що здійснює ці дії, проте згідно повідомлення начальника Коломийського РВ УДМС в Івано-Франківській області від 24 квітня 2018 року, що було видане на звернення представника позивачки, виготовлення паспорта здійснюється в термінованому порядку (10 робочих днів) та звичайному порядку (20 робочих днів). Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що протягом останніх шести років проживає разом із своєю бабусею, [PERSON], в Республіці Італія. Стосунки з матір»ю підтримував через розмови по телефону та за допомогою відеозв»язку, відвідував її на канікулах, а потім повертався назад і щоразу мама давала йому дозвіл на виїзд за кордон. Влітку 2017 року приїхав до матері в Україну і попросив виготовити йому новий паспорт для виїзду за кордон. Проте через кілька тижнів зрозумів, що вона цього робити не бажає. Мати вважає, що виготовляючи паспорт нового зразка, через невидимий лазер у голову та око вкладають якісь чіпи, а тому відмовилась надати дозвіл на виготовлення йому документів, що посвідчують особу. Зрозумівши це подзвонив бо бабусі в Італію і та приїхала звідти та стала просити маму, однак це не допомогло. Через якийсь час поїхав з бабусею до її сестри [PERSON] в с. Жукотин Коломийського району і на даний час там живе. Зазначає, що бажає жити з бабусею в Італії, де він всім забезпечений і там бачить перспективи свого майбутнього. До того ж не привик до українського харчування. Він краще знає італійську мову, ніж українську. Будучи вимушено жити в Україні через електронну пошту отримує завдання зі школи та дистанційно проходить навчання по всіх дисциплінах, підтримує зв»язок із італійськими друзями. В українській школі навчається на рівні учня третього класу, так як не знає правопису, йому важко читати та розуміти зміст прочитаного. Щоб хоч якось допомогти, бабуся допомогла знайти репетитора з української мови, з якою він займається. Також, вказує, що з матір»ю у нього завжди були напружені стосунки. У дуже ранньому дитинстві кілька років жив з тіткою у Криму, де йому було добре, а після мама його забрала і вони жили разом у м. Коломиї, з 5 до 8 років, де він закінчив 2 клас і два тижні навчався у 3 класі. В цей час у віці 7-8 років мама часто застосовувала до нього фізичну силу, хоча нічого поганого він не робив, а у школі був відмінником. Через такі дії матері зазнавав тілесних ушкоджень, має на тілі кілька шрамів. У той час, щоб не думав про побиття, бабуся попросила маму відпустити його у Італію і та дозволила. Після туди приїжджала і мама, однак через якийсь час її депортували на 10 років через крадіжку. В Італії навчався у школі. У 2014 році повернувся в Україну і мама не захотіла відпускати його і він пішов у школу в м. Коломиї. Проте вчитися було важко, не встигав, мама його била, а сама в цей час пила, курила, серед ночі ішла гуляти з друзями, залишаючи його самого, чого він дуже боявся. Його просьби повернути його у Італію, підтримані бабусею та її чоловіком, італійцем, переконали маму і він переїхав до них за кордон, де всім забезпечений і уже кілька років навчається постійно в італійській школі. В ці роки періодично приїжджав і виїжджав, спілкувався з мамою, а з літа 2017 року почалися непорозуміння. На даний час сам перед мамою відчуває страх. По телефону вони спілкуються, але як тільки мова заходить за паспорт мама замовкає. На її думку дитина має жити з мамою. Проте у нього є свої, інші інтереси - здобути освіту в Італії, спілкуватися там з друзями, а після працювати. Не хоче він забувати і українську мову та культуру. Постійно займається граматикою, правописом. Спочатку писав погано, зараз думає про правила, однак у диктанті за 3 клас допустив 10 помилок. Читає 50 слів за хвилину. На даний час з нетерпінням чекає на навчання в Італії, яке також підтримує дистанційно. Заперечує, що родичі бабусі із села мають на нього сторонній тиск і насильно тримають у селі. Вважає, що мама не розуміє його, думає не про нього, робить все на збитки, цим самим ще більше його злить, відштовхує, не чує його як людину. Не знає які в нього інтереси, захоплення та плани на майбутнє, тим самим в першу чергу завдає шкоди йому. Думає, що мама так чинить через погані стосунки з бабусею на яку злиться, так як та у дитинстві залишила її самою. Допитана в судовому засіданні в якості свідка вчителька [PERSON] пояснила, що в середині 2017 року до неї звернулась позивачка із проханням допомогти її онуку, [PERSON] у вивченні української мови. Рівень знань п»ятнадцятирічного хлопця відповідав рівню учнів другого класу. Українською мовою [PERSON] володів лише на побутовому рівні. Спілкуючись із дитиною, зрозуміла, що мріє повернутись до Італії і продовжити навчання там. Висновок органу опіки та піклування Коломийської міської ради Івано-Франківської області, підтриманий в судовму засіданні представником служби в справах дітей, вказує на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], виходячи з інтересів дитини та з враховуванням, що мати не цікавиться фізичним та духовним розвитком дитини, не надає йому матеріальної чи будь-якої іншої допомоги, що є ухилянням від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2,3 ст. 150 СК України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків. Згідно з положенням ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина. В своїй Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», № 3 від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов'язків має місце коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Постановою Верховного Суду України по справі № 6-1945цс17 від 29.11.2017 року викладені мотиви з огляду на які, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 19 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Таким чином, інтереси дитини повинні мати першочергове значення та залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст. 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. На думку суду вказані докази дають підстави вважати, що відповідачка в силу ряду об»єктивних та суб»єктивних обставин протягом багатьох років не приділяла належної уваги і турботи своїй дитині, не в достатній мірі дбала про його всесторонній розвиток через свій материнський вплив, чим частково віддалила дитину від себе, а на даний час через своє небажання з літа 2017 року виготовити неповнолітній дитині паспорт для виїзду за кордон своєю бездіяльністю проявила безвідповідальність до долі та життя сина. Як мати жодною мірою не переймається інтересами та бажаннями сина, не усвідомлює всієї міри його запитів, бажання вчитися і розвиватися там де він прагне, де тривалий час перебував, в тому числі і по її волі. Не хоче розуміти, що за роки проживання дитини за кордоном у нього як особистості сформувався свій світогляд, він влився в освітній рівень іншої країни, сприйняв соціальне середовище, знайшов друзів. Його молодий організм, що розвивається відчув і адаптувався у змінах до харчування. Суд переконаний, що вольове позбавлення матір»ю можливості повернення дитини у Італію, чого вона добивається, може призвести до глибокої кризи у вразливій дитячій психології та нервового зриву. Слова дитини (мислення якої надзвичайно чітке, розумне, логічне) : «ненавиджу із-за не бажання зробити паспорт», «думає не про мене», «не слухає мене як сина, не чує мене» та «війни ніхто не просив», вказують на розуміння дитиною всієї ситуації і гостроту її та яскраве не усвідомлення цього мамою. Протягом розгляду справи, суд відкладав судові засідання даючи відповідачці можливість вирішити існуючий спір шляхом виготовлення дитині необхідних паспортів, проте з її боку це не було втілене в реальні дії. Аналізуючи досліджене суд з розумінням ставиться до любові і прив»язаності матері до дитини та її бажанні бути з нею. Також усвідомлює, що події які існують і розвиваються у даний час у вказаній сім»ї у певній мірі викликані соціальними і економічними факторами, які існували і продовжують існувати у державі Україна, проте переконаний, що в інтересах неповнолітнього [PERSON], який протягом тривалого часу проживав в Італії, навчався в місцевій школі і де перед ним відкритті перспективи майбутнього професійного навчання та життя в цій країні і тверде бажання дитини проживати в ній, приходить до переконання, що задоволення позовних вимог відповідатиме інтересам дитини, а тому його матір слід позбавити батьківських прав. На підставі наведеного та ст.ст. 150, 164-166 СК України, ст. 59, 60 ЦК України,

Outcome: approved