Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась 04.08.2016 року в суд з цим позовом до відповідача та урахуванням уточнених позовних вимог просила ухвалити рішення суду яким відібрати у [PERSON] малолітню дочку [PERSON], [INFO], та передати їй [PERSON]. Підставою цьому зазначала те, що згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2016 року при розірванню шлюбу з відповідачем було визначено місце поживання дитини саме з нею. Однак відповідач ухиляється добровільного виконати це рішення суду. Виконавчий лист по цьому рішенню суду не виконується через відсутність у ньому необхідності проведення відповідних примусових дій. Тому вона змушена звернутись в суд з цим позовом. В ході розгляду справи позивач та її представник адвокат [PERSON] на позові наполягали у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився. Заперечень до позову у встановлений судом строк не представив. Надав заяву від 23.09.2016 року про відкладення розгляду справи на пізніший термін і на ознайомлення з матеріалами справи. Сторона позивача заперечувала у відкладенні розгляду справи, оскільки будь-яких поважних причин неявки до суду відповідач не вказав. З урахуванням того, що відповідач 17.09.2016 року отримав виклик до суду і всі позовні матеріали і мав достатній строк на ознайомлення з матеріалами справи, та не представив доказів у підтвердження поважності причин неявки до суду, суд розцінює його явку з неповажних причин і не вбачає підстав для відкладення розгляду справи на більш пізніший термін. Тому справу розглянуто у відсутність відповідача. Вислухавши сторону позивача, покази свідків та дослідивши письмові докази справи, суд приходить до такого. Як вбачається з матеріалів справи сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2016 року (справа №522/1871/15-ц). Цим же рішенням було визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір'ю, тобто, позивачкою у цій справі. Однак до цього часу всупереч рішенню суду дитина залишається з батьком. Викладені обставини справи підтвердили своїми показами [PERSON], допитана судом в якості свідка, та свідок [PERSON], мати позивачки. Згідно їх свідчень відповідач не сприймає вказане рішення суду і всіма заходами перешкоджає їх побаченню з [PERSON] та не повертає дитину матері на їх неодноразові вимоги цьому. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. В даному випадку попереднім рішенням суду з урахуванням всіх обставин щодо місця проживання дитини було визначено в інтересах дитини проживання її саме з матір'ю, а батьку у позові відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 19.05.2016 року. Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є до обов'язкового виконання на всій території України. Оскільки відповідач у добровільному порядку не передає дитину позивачці на виконання рішення суду від 12.02.2016 року, у нього слід відібрати цю дитину та передати її позивачці у справі. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат у справі, зокрема стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн. та за сплату судового збору у розмірі 551,20 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Визначення окремим процесуальним діям, наведеним у вищевказаному Законі, за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у Цивільному процесі дав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Відповідно до п.48 даної Постанови, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тому оскільки представником позивачки не представлено документального розрахунку витрат на суму 1500,00 грн. на правову допомогу у цій частині вимог слід відмовити та стягнути лише витрати позивачки на сплату судового збору.

Outcome: approved