Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08.11.2003 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу мають доньку [PERSON] - [INFO]. Вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться, шлюбних відносин не підтримують. Зазначає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Зазначає, що після розірвання шлюбу, дитина буде проживати разом з нею. Спорів щодо майнових питань між сторонами не існує. 05.02.2016 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачкою до суду була подана заява, в якій просила здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачем до суду була подана заява, в якій просив розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, 08.11.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1834, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Також, встановлено, що у сторін є донька [PERSON] - [INFO]. Спільне життя сторін не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться, шлюбних відносин не підтримують. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Таким чином, сторони створили умови за яких їх шлюб фактично припинився. Між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини разом з позивачкою та відсутній майновий спір. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд вважає, що сім′я сторін розпалася, примирення неможливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Щодо вимоги позивачки, про поділ між сторонами державного мита, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, то суд зазначає наступне. Згідно із главою 8 розділу I ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Таким чином, суд не має права поділити між сторонами та покласти на них витрати, пов'язані з реєстрацію розірвання шлюбу в органах реєстрації актів громадського стану. Зазначена позиція суду знайшла своє відображення в п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Outcome: partial