Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] у грудні 2020 року звернулась до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що 25.02.2005 вона з відповідачем уклала шлюб. За час цього шлюбу, [INFO] у них народилася донька [PERSON] , яка проживає разом з нею та перебуває на її утримані. Позивачка зазначила, що тривалий час вони проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надає. Відповідач має нормальний стан здоров`я, працездатний та на її думку, має можливість надавати допомогу на утримання дитини. Посилаючись на вказані обставини позивачка просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 22.12.2020 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для вирішення питання про звернення із судовим дорученням до іноземного суду зважаючи на те, що проживає у Російській Федерації. Ухвалою суду від 13.01.2021 компетентному суду Російської Федерації було надано судове доручення про вчинення процесуальних дій та вручення відповідачу копії позовної заяви та судової повістки, а провадження у справі було зупинено на підставі пункту 8 частин 1 статті 252 ЦПК України. З Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 18.06.2021 до суду надійшли матеріали складені судом Російської Федерації у зв`язку з виконанням доручення Тростянецького районного суду Сумської області у цій справі. Ухвалою суду від 20.07.2021 поновлено провадження у справі призначено судове засідання. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явився, повідомлялася про час та місце судового розгляду відповідно до частини 8 статті 130, 498 ЦПК України, як особа, яка проживає за межами України, в порядку, визначеному міжнародним договором - Конвенцією про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, шляхом надсилання судового доручення до компетентного суду Російської Федерації (а.с. 30, 31). Відповідно до протоколу судового засідання Глазуновського районного суду Орловської області від 16.04.2021 [PERSON] позов визнав частково, зокрема не заперечив проти стягнення з нього аліментів у розмірі ј частини його заробітку чи іншого доходу. Також відповідач зазначив, що згоден на розгляд справи без його участі, про дату час та місце судового засідання повідомлений. У судове засідання з`явитися не може через значну віддаленість місця проживання. Крім того він вказав, що має на утриманні трьох малолітніх дітей (а.с. 33, 40, 44) . Ураховуючи, що позивачка є громадянкою України (а.с.4-5), а відповідач - громадянином Російської Федерації (а.с.36-37), спірні правовідносини відповідно до статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» є приватно-правовими відносинами з іноземним елементом, правове регулювання яких відповідно до статті 4 указаного Закону визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. З урахуванням викладеного, оскільки сторони є громадянами різних держав і на час розгляду справи позивачка продовжує проживати на території України, то розгляд цієї справи має здійснюватися за законодавством України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивачка та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Сумської області, серія [NUMBER] (а.с. 8). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959 року), Конвенції ООН про права дитини (1989 року), міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 року), «Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Згідно частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України суд при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує, пріоритетність прав дитини на достатнє забезпечення її потреб та інші встановлені обставини, що мають істотне значення для вирішення даної справи, зокрема те, що відповідач є особою працездатного віку, працює, а також те, що на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей, що стверджується письмовими доказами доданими до матеріалів виконання судового доручення судом Російської Федерації (а.с. 42-50). Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів у мінімальному гарантованому законом розмірі, тому такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачкою позову, тобто з 18.12.2020. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання судового рішення у межах платежу за один місяць. Питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню 908 грн. 00 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved