Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить вселити неповнолітнього сина [PERSON] у квартиру [ADDRESS], що належить батькові дитини - відповідачеві у справі, посилаючись на те, що їх неповнолітній син зареєстрований у даній квартирі та має право на проживання в ній разом з батьком, зазначивши, що на даний час дитина мешкає у квартирі №48 цього ж будинку разом з нею та її батьками (дідом та бабою). Також матір дитини вказала на необхідність належних умов для проживання дитини, котра має інвалідність через онкологічне захворювання. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали заявлений позов та просили його задовольнити. Неповнолітній [PERSON] суду повідомив, що може проживати у квартирі батька, оскільки квартири розташовані на одній площадці. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову, посилаючись на те, що відповідач у даній квартирі не проживає, там мешкають зі згоди власника квартири за договором найму квартиранти, і дитина самостійно зі сторонніми особами не може проживати у вказаному житлі. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачеві, неповнолітній син [PERSON], [INFO], зареєстрований у даній квартирі з 21.01.2004 року. Відповідач у вказаній квартирі не проживає, на даний час там мешкають сторонні особи, що визнано сторонами у судовому засіданні та доказуванню не підлягає. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18.10.2016 року позивачку визнано втратившою право користування квартирою №149, а в частині вимог про визнання втратившим право користування неповнолітнього [PERSON] - відмовлено, дане рішення суду набрало законної сили згідно Ухвали апеяційного суду Одеської області від 06.02.2017 року (а.с.9-12), тобто неповнолітній [PERSON] має право користування вказаним житлом, при цьому матір дитини право користування помешканням втратила згідно рішення суду. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Частиною 3 ст.160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.ч.1-2 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Разом з тим, у квартирі, що належить відповідачеві і правом користування якою має неповнолітній син, на даний час користуються сторонні особи, вимоги до яких позивачем не заявлялись та котрі судом до участі у справі не залучались. Неповнолітній [PERSON] має інвалідність у зв'язку з онкологічним захворюванням, на протязі останніх чотирьох років перебуває під наглядом і контролем лікарів, про що повідомила позивачка та стороною відповідача не заперечувалось, доказів можливості самостійного проживання дитини без батька і матері, у судове засідання не надавалось та судом не досліджувалось. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин щодо непроживання батька у спірному житлі та відсутності права користування цим житлом у матері, з котрою проживає неповнолітня дитина, а також зважаючи на проживання на спірній житловій площі сторонніх осіб, які до участі у справі сторонами не залучались, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed