Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних стосунках та мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач фактично ніколи не мешкав разом з нею та дитиною. Малолітня донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Спору щодо місця проживання дитини немає. Вона має намір виїхати разом з донькою за межі України на відпочинок з метою оздоровлення доньки, однак відповідач категорично відмовився надати згоду на виїзд дитини за кордон. Вважає, що ненаданням згоди відповідачем порушуються права дитини, тому просила суд надати їй дозвіл на оформлення всіх повязаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за межі України малолітньої доньки [PERSON], [INFO], без згоди батька дитини [PERSON]; надати малолітній дитині [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України з метою оздоровлення, зворотній вїзд на територію України до досягнення дитиною чотирнадцятилітнього віку у супроводі матері [PERSON] без згоди батька дитини [PERSON]. У судовому засіданні позивачка підтримала позов, підтвердила викладене у позовній заяві, доповнивши, що відповідач невмотивовано відмовився надати згоду на виїзд доньки за кордон. Фактичною причиною такої відмови є неприязні стосунки між ними через відсутність взаєморозуміння з певних питань. Вона ніколи не перешкоджала спілкуванню дитини з батьком, однак останній рік батько спілкується з донькою лише телефоном. Вважає, що тимчасовий виїзд дитини за межі України на відпочинок та оздоровлення не позбавить відповідача можливості спілкуватися з донькою таким же чином. Також доповнила, що має намір та можливість періодично на незначний час, тривалістю до одного місяця, вивозити доньку на оздоровлення за межі України, що відбуватиметься виключно в інтересах дитини та не обмежуватиме спілкування доньки з батьком. Просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за місцем його реєстрації відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, що підтверджується актом від 09.07.2015 року (а.с.20). Відповідач про причини незявлення суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У звязку із запереченням позивачки проти заочного розгляду справи за ухвалою суду розгляд справи провадиться у звичайному порядку. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що надання дозволу на періодичні тимчасові виїзди дитини за межі України без згоди батька відбудеться в інтересах дитини. Обставини, що свідчили б про протиправне обмеження батька у праві спілкування з дитиною та участі у її вихованні, не виявлені. Суд, вислухавши пояснення позивачки та представника третьої особи, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивачка та відповідач є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4). Малолітня дитина проживає разом з матірю [PERSON] та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сімї (а.с.5). Згідно пояснень позивачки відповідач відмовляється надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України, що також підтверджується відсутністю такої згоди у передбаченій законом формі. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою КМУ від 07.05.2014 року №152. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон…За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що тимчасове обмеження обсягу спілкування відповідача з дитиною та його участі у вихованні доньки у звязку з тимчасовими нетривалими виїздами дитини за межі України виправдане забезпеченням права дитини на належний фізичний, духовний та моральний розвиток. До такого висновку суд дійшов з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», яке підлягає застосуванню на території України, так як згідно ст.9 Конституції України, ст.8 ЦПК України Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є частиною національного законодавства. Заява Ханта, який є громадянином [PERSON], в частині провадження щодо опіки стосувалась того, що 5 грудня 2003 року суд першої інстанції ухвалив рішення на користь М. і позбавив заявника батьківських прав щодо дитини, проживаючої разом з матірю на території України, мотивуючи рішення тим, що заявник не виконував належним чином свої батьківські обовязки, зокрема, він не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з нею і взагалі втратив до дитини інтерес. Суд також взяв до уваги те, що заявник не скаржився до місцевих органів опіки та піклування на те, що М. забороняла йому бачитись із дитиною. Суд не взяв до уваги доводи заявника щодо неможливості брати участь у вихованні дитини в звязку із забороною вїзду на територію України, зазначивши, що заявник не зустрічався із сином з січня 2003 року. Даним рішенням визнано порушення державою Україна статті 8 Конвенції відносно заявника, так як заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Стверджуючи дане порушення, Європейський суд з прав людини зазначив, «…що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v.\~Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 3536, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інте\-ре\-сами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоровю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 10081009, п. 78)». Повертаючись до обставин даної цивільної справи, суд зазначає, що невмотивована незгода відповідача на тимчасовий виїзд доньки за кордон фактично порушує права дитини на свободу пересування, належний відпочинок та оздоровлення. При цьому, суд визнає, що з огляду на мету та незначну тривалість виїзду дитини за кордон, враховуючи відсутність обґрунтованих підстав для відмови батька у цьому, обмеження прав відповідача є незначним та врівноважено найвищими інтересами дитини. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно ст.88 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved