Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позові посилається на те, що 01.12.1998 був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. Під час шлюбу сторони спільно придбали рухоме майно, а саме: трактор колісний ЮМЗ-6АКЛ, 1993 року випуску, дата реєстрації 18.11.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-6Л, 1993 року випуску, дата реєстрації 05.06.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-8271, 1999 року випуску, дата реєстрації 01.02.2011, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; комбайн зернозбиральний «MASSEY FERGUSON» 506, 1977 року випуску, дата реєстрації 17.07.2012, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; автомобіль «FORD TRANSIT», номерний знак [NUMBER] , зерновий комбайн «Джондір 965». На сьогоднішній день між ними не досягнуто згоди щодо порядку його розподілу. Відповідач категорично відмовляється від добровільного поділу майна. Вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, а через те, що вони не домовилися про порядок поділу вказаного рухомого майна просить суд, ухвалити рішення, яким розділити спільне майно подружжя, виділивши у власність відповідача вищевказане рухоме майно, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ частки цього майна в сумі 603950 гривень. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав вказаних у відзиві, що надав (а.с. 57-58). Суду пояснив, що дійсно в шлюбі між [PERSON] та [PERSON] придбано вищезгадане рухоме майно. Визнає, що трактор колісний ЮМЗ-6АКЛ, 1993 року випуску, дата реєстрації 18.11.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-6Л, 1993 року випуску, дата реєстрації 05.06.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-8271, 1999 року випуску, дата реєстрації 01.02.2011, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] є спільним сумісним майном подружжя. А комбайн зернозбиральний «MASSEY FERGUSON» 506, 1977 року випуску, дата реєстрації 17.07.2012, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя не є, оскільки вказаного майна в користуванні у відповідача немає, бо воно продане під час перебування сторін у шлюбі, зі згоди позивачки. Автомобіль «FORD TRANSIT», номерний знак [NUMBER] також не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки право власності на нього не зареєстроване ні за позивачкою, ні за відповідачем. Також пояснив, що позивачкою та її представником не надано допустимих доказів щодо вартості згаданого рухомого майна, а тому відповідач не визнає позовну вимогу щодо стягнення з нього грошової компенсації Ѕ частки згаданого рухомого майна в розмірі 603 тис. грн. З огляду наведеного, в задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01.12.1998, що стверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 01.12.1998 (а.с. 14). Перебуваючи у шлюбі сторони придбали наступне рухоме майно: трактор колісний ЮМЗ-6АКЛ, 1993 року випуску, дата реєстрації 18.11.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-6Л, 1993 року випуску, дата реєстрації 05.06.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-8271, 1999 року випуску, дата реєстрації 01.02.2011, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; комбайн зернозбиральний «MASSEY FERGUSON» 506, 1977 року випуску, дата реєстрації 17.07.2012, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Учасниками справи визнана та обставина, що в шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано: трактор колісний ЮМЗ-6АКЛ, 1993 року випуску, дата реєстрації 18.11.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-6Л, 1993 року випуску, дата реєстрації 05.06.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-8271, 1999 року випуску, дата реєстрації 01.02.2011, номерний знак [NUMBER] . Право власності на вказане рухоме майно зареєстроване за відповідачем. З огляду цього дана обставина не підлягає доказуванню. За наведених обставин суд приходить до висновку, що трактор колісний ЮМЗ-6АКЛ, 1993 року випуску, дата реєстрації 18.11.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-6Л, 1993 року випуску, дата реєстрації 05.06.2008, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] ; трактор колісний ЮМЗ-8271, 1999 року випуску, дата реєстрації 01.02.2011, номерний знак [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується придбаного під час шлюбу сторін комбайну зернозбирального «MASSEY FERGUSON» 506, 1977 року випуску, дата реєстрації 17.07.2012, номерний знак [NUMBER] , свідоцтво [NUMBER] , то вказане майно суд не може віднести до спільної сумісної власності подружжя, оскільки в судовому засіданні було встановлено та вказана обставина визнана сторонами, що вказаний комбайн був проданий подружжям. Крім того, суд не може віднести до спільної сумісної власності подружжя автомобіль «FORD TRANSIT», номерний знак [NUMBER] , оскільки в судовому засіданні встановлено, що право власності на вказаний автомобіль ні за одним із подружжя не зареєстровано. Автомобіль перебуває в користуванні відповідача на підставі довіреності. Той факт, що згаданий автомобіль у власності відповідача не перебуває підтверджується довідкою РСЦ ГСЦ МВС в Чернівецькій області (а.с. 80). Також судом встановлено, що позивачка посилається на ту обставину, що нею спільно із відповідачем під час їх перебування в шлюбі був придбаний зерновий комбайн «Джондір 965». Проте, належні докази зареєстрованого права власності на вказаний комбайн, дати набуття права власності на нього за одним із подружжя в матеріалах справи відсутні та стороною позивача не надані. За вказаних обставин суд не може віднести зерновий комбайн «Джондір 965» до спільної сумісної власності подружжя. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка просила розділити спільне майно подружжя, виділивши у власність відповідача вищевказане рухоме майно, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ частки цього майна в сумі 603950 гривень. При цьому позовні вимоги щодо визнання згаданого рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ, виділ позивачці Ѕ частки цього майна та припинення права спільної сумісної власності позивачкою не заявлено, а тому не може бути предметом розгляду вказаної справи, виходячи з принципу диспозитивності. Що стосується заявлених позовних вимог, то на думку суду вони не підлягають задоволенню, оскільки в основу рішення суду, як доказ вартості Ѕ частки згаданого рухомого майна, не можуть бути покладені копії роздруківок оголошень із інтернет сайту «Авторіа» (а.с. 24, 28, 31-36), бо такі докази є неналежними. Належних та допустимих доказів таких як висновок експерта щодо вартості спільного майна подружжя та, як наслідок підтвердження, що вартість Ѕ частки згаданого рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя складає 603950 гривень позивачкою не надано. Суд констатує той факт, що три одиниці тракторів колісних, які є предметом спору є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] в силу вимог закону. Разом з тим, стороною позивача невірно обрано спосіб захисту своїх прав та некоректно сформульовано прохальну частину позовної зави. Суд в даному випадку позбавлений можливості самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог. Також суд неодноразово звертав увагу сторони позивача на вимоги ст. 12 ЦПК України, а саме щодо необхідності доведень обставин, які мають значення для справи. Роз`яснювалась можливість призначення експертизи з метою визначення вартості спірного майна, однак представник позивача пояснив, що їм відомо про ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Додатково суд звертає увагу сторони позивача, що відмова в задоволенні позовних вимог в такому вигляді не позбавляє право звернення до суду з аналогічними вимогами майнового характеру з врахуванням вимог чинного законодавства, а також обранням вірного способу захисту своїх порушених прав. З огляду вищенаведеного, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На підставі ст.ст. 8, 55 Конституції України ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. 368, 369 ЦК України,

Outcome: dismissed