Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку і виселення посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 12.11.2011 року [PERSON] подарувала їй 11/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS], що складається з ізольованої частини будинку - квартири [NUMBER], загальною площею 163,10 кв.м., житловою площею 76,70 кв.м. На квартиру [ADDRESS] відкрито відокремлений особовий рахунок [NUMBER] на її ім'я та станом на 31.05.2014 року за вказаною адресою ніхто зареєстрованим не був. У жовтні 2014 року відповідачка [PERSON] (попередній власник вищевказаної квартири), без її згоди, зареєструвала своє місце проживання та місце проживання своїх неповнолітніх дітей у квартирі, яка належить їй на праві власності відповідно до договору дарування від 12.11.2011 року. Реєстрація місця проживання відповідачів була здійснена внаслідок помилкового внесення реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції запису про право власності [PERSON] на вказану квартиру. 21.06.2014 року цей запис про державну реєстрацію права власності було видалено, бланк свідоцтва про право власності від 18.06.2014 року - знищено. Відповідачі незаконно вселились в житлове приміщення, яке належить їй, та безпідставно ним користуються. Наявність незаконної реєстрації відповідачів та їх місце проживання у вищезазначеній квартирі перешкоджає їй, як власнику, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. А тому просила суд усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [NUMBER] в будинку [ADDRESS], зняти їх з реєстраційного обліку та виселити їх із належної їй на праві власності квартири. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених в запереченнях та відзиві. Доповнила, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.05.2017 року по справі №727/11132/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22.05.2017 року, договір дарування 11/100 частин житлового будинку [ADDRESS], що складають квартиру [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 12.11.2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., реєстраційний №11168, визнано недійсним. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні вирішення позовних вимог залишив на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, позивачка [PERSON] на підставі договору дарування від 12.11.2011 року набула право власності на 11/100 ідеальних часток житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS], які складаються з частини житлового будинку (квартира [NUMBER]), загальною площею 163,10 кв.м., житловою площею 76,70 кв.м. (т.1 а.с.7). Право власності позивачки на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.10.2014 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.8). З листа реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції від 03.11.2014 року вбачається, що 18.06.2014 року помилково було зареєстровано право власності відповідачки [PERSON] на спірну квартиру з видачею їй дубліката свідоцтва про право власності, а 21.06.2014 року запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за відповідачкою [PERSON] було видалено з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, бланки свідоцтва про право власності та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно знищено (т.1 а.с.12). Факт реєстрації та проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується довідкою КЖРЕП №6 від 28.10.2014 року №5939 (т.1 а.с.10), відповідно до якої у квартирі [ADDRESS] з 04.07.2014 року зареєстровані відповідачі, а з 28.10.2014 року позивачка та її син - [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст.383 ЦК України та ст.150ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції Закону від 05.07.2012 року №5088-VІ) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які знімають з реєстрації місця проживання особи на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Враховуючи зазначені вимоги ст.7 зазначеного Закону зняття відповідачів з реєстрації має здійснюватися та підставі рішення суду про їх виселення, а не за рішенням суду про зняття їх з реєстрації. Тому зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню. Згідно з п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, ст.405 ЦК України слід застосовувати саме до членів сім'ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не до колишніх власників житлового приміщення. Враховуючи наведене позовна вимога [PERSON] до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням також не підлягає задоволенню, як така, що не ґрунтується на нормах матеріального права. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.05.2017 року по справі №727/5911/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22.08.2017 року, договір дарування 11/100 частин житлового будинку [ADDRESS], що складають квартиру [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 12.11.2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., реєстраційний №11168, визнано недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За приписом ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правовстановлючим документом, на підставі якого позивачка [PERSON] зареєструвала право власності на спірне житло є вказаний договір дарування, що визнаний недійсним у судовому порядку. Визнання такого договору дарування недійсним є підставою для скасування запису про право власності за [PERSON] у відповідності до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На даний час ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2017 року у справі №727/5911/16-ц про визнання договору дарування від 12.11.2011 року недійсним, зупинено виконання рішень першої та апеляційної інстанції, тому державний реєстратор не вправі скасувати такий запис до перегляду справи у касаційній інстанції. Разом з тим, це не змінює правовий статус [PERSON] як власника майна, оскільки на час розгляду справи вказаний договір визнано недійсним, а отже, він не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд вважає, що позивачка [PERSON] не може вважатися власником лише на тій підставі, що запис про право власності у єдиному державному реєстрі залишається чинним, оскільки правовою підставою для набуття нею права власності на спірне житло є правовстановлюючий документ, а саме: договір дарування від 12.11.2011 року, який визнано недійсним. Таким чином, станом на час розгляду даної справи відсутні підстави для задоволення позову, оскільки договір дарування від 12.11.2011 року, за яким [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, визнано недійсним згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.05.2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22.08.2017 року, які набрали законної сили, а тому позивачка не може вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання на підставі ст.391 ЦК України. Крім того, суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на момент внесення запису, однією з підстав для проведення державної реєстрації права власності є договір, укладений у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що запис про право власності позивачки [PERSON] на 11/100 частин житлового будинку [ADDRESS], що складають квартиру [NUMBER], внесено до Державного реєстру прав на підставі договору дарування, який в подальшому був визнаний судом недійсним, він не може бути достовірним доказом в розумінні ст.79 ЦПК України. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку і виселення є безпідставними, а тому позов не підлягає до задоволення. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed