Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] через свого представника - адвоката Гайдаржий А.В. звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 17.10.1987 року по 19.03.2020 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області №483/2158/19 від 17.02.2020. За час шлюбу набули у спільну сумісну власність подружжя майно, а саме: земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку кадастровий номер 4825181600:03:001:0001, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.1998; незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , що складаються із будівельних матеріалів та конструктивних елементів, з яких будується цей житловий будинок з господарськими будівлями та права забудовника цього ж будинку. Згоди щодо поділу вказаного майна з відповідачем не дійшли. Посилаючись на викладене, просила поділити між сторонами спільне сумісне майно подружжя у наступний спосіб: визнати за позивачкою право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачкою права забудовника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] ; залишити у власності відповідача земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 4825181600:03:001:0001; стягнути із відповідача на користь позивачки судові витрати по справі. Представник позивачки - адвокат Гайдаржий А.В. у судовому засіданні 12 листопада 2020 року позов підтримав, просив про його задоволення. У судове засідання 25 листопада 2020 року не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позов не визнав в частині варіанту поділу майна. В подальшому у судові засідання не з`являвся, надав заяву у якій просив справу розглянути без його участі у зв`язку з виїздом за межі України, позовні вимоги не визнав (а.с.88). Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони уклали шлюб 17 жовтня 1987 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). Рішенням виконавчого комітету Козирської сільської ради народних дукатів від 28 квітня 1992 року № 18 «Про виділення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків» [PERSON] виділено у довічне наслідуване володіння земельну ділянку площею 0,25 га та зобов`язано останнього в місячний строк з моменту прийняття рішення оформити в бюро районного архітектора «Будівельний паспорт забудовника» та акт на право землеволодіння (а.с.11). На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (а.с.16). Крім того, [PERSON] виготовлено будівельний паспорт земельної ділянки та отримано дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с.12-15). На вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок, який не введено в експлуатацію. Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.11.1998 року, [PERSON] придбав земельну ділянку розміром 0,25 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розміщену на території Козирської сільської ради (а.с.8). Право власності на вказану земельну ділянку (кадастровий номер 4825181600:03:001:0001, розташована за адресою: [ADDRESS] ) зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.9). Шлюб між сторонами у лютому 2020 року розірвано Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Такі ознаки, як тісний зв`язок із землею, неможливість переміщення без знецінення та шкоди його призначенню, обумовлюють поширення на об`єкт незавершеного будівництва правового режиму нерухомої речі. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України), відтак статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку. Відтак, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. В п.9 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991р. роз`яснено, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Крім того, враховуючи правові позиції, викладені Верховним Судом України в Постанові від 15.05.2013р. у справі №6-37цс13, та в Постанові від №6-47цс16, виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини третьої статті 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути також визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Із зазначеного вбачається, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. В судовому засіданні встановлено, що спірний будинок збудований за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом їх спільної сумісної власності. Крім того, судом встановлено, що будівництво сторонами розпочато на земельній ділянці, що була виділена особисто відповідачеві. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з положеннями частини першої статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial