Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Одесаобленерго», за яким просила зобов`язати монополіста - поставщика ел.енергії ПАО «ЕК Одесаобленерго» заключити зі мною договір на поставку електроенергії по місцю мого проживання відповідно до вимог чинного законодавства. 20.01.2019 року представник АТ «Одесаобленерго» надала відзив, в якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Позивач до судового засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності . Представник відповідача в судове засідання з`явилась, просила у задоволенні позову відмовити та надала заяву про розгляд справи згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Предметом спору у даній справі є зобов`язання АТ «Одесаобленерго» укласти договір про користування електричної енергії з [PERSON] по об`єкту, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 11.06.2017 року набув чинності Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 р. № 2019-VIII (далі-Закон). Відповідно до положень вказаного Закону, АТ «Одесаобленерго» має здійснювати розподіл електричної енергії в межах закріпленої території Одеської області, виконувати функції, мати права і обов`язки Оператора системи розподілу (далі - ОСР). Відповідно до ст. 47 Закону, ОСР забороняється здійснювати діяльність з постачання електричної енергії. Постачання електричної енергії споживачам буде здійснюватися електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором про постачання електричної енергії споживачу. Відповідач звертає увагу суду на те, що 06.11.2018 року Постановою НКРЕКП № 1345 було прийнято рішення щодо анулювання АТ «Одесаобленерго», з 01.01.2019 року ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом. Отже, укладення договору про постачання електричної енергії є неможливим, у зв`язку з втратою чинності нормативно-правового акту, а саме Правил користування електричною енергією для населення, яким було затверджено типову форму договору про користування електричної енергії. Таким чином АТ «Одесаобленерго», на теперішній час не має ані правових підстав ані можливості для укладання з [PERSON] договору про користування електричної енергії. З урахуванням законодавства, що діє на теперішній час, а саме відповідно до статті 2 Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії (ПРРЕЕ), затверджених постановою НКРЕКП 14.03.2018р. № 312, визначено, зокрема, умови постачання електричної енергії на роздрібному ринку електричної енергії споживачам, систему договірних відносин між учасниками роздрібного ринку, права та обов`язки учасників ринку, процедуру заміни споживачем постачальника електричної енергії, умови та порядок припинення та відновлення постачання електричної енергії споживачу, процедуру розгляду скарг споживачів, особливості постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги, постачальником «останньої надії». Згідно п.3.1.1. ПРРЕЕ постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються у встановленому законодавством порядку. Таким чином, позивачем не виконано умови, зазначені в ПРРЕЕ, що є обов`язковими для укладання договору про постачання електричної енергії споживачу, отже позовні вимоги суперечать діючому законодавству та не підлягають задоволенню. Поряд із цим, вважаємо за необхідне зазначити, що АТ «Одесаобленерго» не відмовляло позивачу в укладенні договору про користування електричною енергією, а лише надало роз`яснення на звернення [PERSON] щодо проведення необхідних дій для укладення договору, з урахуванням вимог діючого на час звернення законодавства (копія листа №130/03-204 від 14.03.2018р. додається). Отже, існує певна процедура та необхідні документи для укладення договору споживача про надання послуг з постачання електричної енергії. Посилання позивача на листи відповідача, як на відмову в укладені договору користування електричною енергією є безпідставними. Своїми листами АТ «Одесаобленерго» надавало роз`яснення діючого на той час законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Однак, позивач не скористалась своїм правом та не надала своїх заперечень на доводи відповідача. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачкою не надано жодних доказів того, щодо порушення її прав з боку відповідача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачкою докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин викладених у позові, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Таким чином, враховуючи вищевикладене, матеріали даної цивільної справи не містять переконливих доказів які вказували б про порушення прав, свобод та інтересів позивача, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed