Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», в якому просить визнати не недійсним кредитний договір «Автопакет» № 254/П/14/2008-840 від 04 серпня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», нею та [PERSON], укладено кредитний договір «Автопакет» № 254/П/14/2008-840 на купівлю автомобіля. Проте, укладений договір № 254/П/14/2008-840 від 04.08.2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому є недійсним. Так, всупереч п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач перед укладенням договору про надання споживчого кредиту не повідомив її у письмовій чи усній формі про: кредитні умови, зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В супереч ст. 15 вищевказаного закону вона взагалі не отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію-кредит, що мала забезпечити можливість його свідомого і компетентного вибору. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглядати справу у відсутність представника відповідача, проти позову заперечує. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 04.08.2008 року між відповідачем, з однієї сторони та позивачкою і [PERSON] з другої сторони, було укладено Договір «Автопакет» № 254/П/14/2008-840, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти в сумі 28 448, 69 доларів США на придбання автомобіля, строк дії договору до 03.08.2015 року, процентна ставка 15,3 % річних. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, що визначено ч.1 ст.1055 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.1 ст.628 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч.1 ст.638 ЦК України. За приписами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов'язкового виконання сторонами умов договору та зобов'язань за договором. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Таким чином, доказів у порядку ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог [PERSON] не було надано. В той же час, подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК України закріплено правило про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд, узгоджено з вимогами закону, а тому відсутні правові підстави для визнання вищезазначеного договору недійсним.

Outcome: dismissed