Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири №36 у буд. 10 по кв-лу. Дружби народів м. Лисичанська Луганської обл. Відповідач зареєстрований та мешкає у вказаній квартирі, відповідач є її колишнім співмешканцем. Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні вищезазначеною квартирою, шляхом зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання та його виселення. Позов мотивувала тим, що проживання та реєстрація відповідача порушують її право власності на користування і розпорядження належним їй майном. Представник позивачки у судове засідання не зявився, у письмовій заяві просив справу розглядати за його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник 3-ї особи у судове засідання не зявився, справу просив розглядати за його відсутності. У судовому засіданні досліджені докази: копія договору купівлі-продажу квартири; копія Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі право чинів; копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно; копія домової книги; копія довідки про склад сімї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Суд, дослідивши докази у справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником квартири №36 у буд. 10 по кв-лу Дружби народів м. Лисичанська Луганської обл. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2004 р. (а.с.8). 13 вересня 2006 р. відповідач, як член сімї позивачки вселився та був зареєстрований за місцем проживання у належній позивачці квартирі (а.с.12, 13). На теперішній час сторони припинили сімейні відносини. Відповідно до ст.319 ч.1, 2, ст.383 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник квартири… має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб… З аналізу вказаних норм вбачається, що при вселенні будь-яких осіб в квартиру його особа на свій розсуд реалізовує наявні у неї повноваження власника майна у вигляді квартири для задоволення особистих потреб, потреб членів своєї сімї або інших осіб. При цьому суд вважає, що диференціація осіб, яким власник надає право користування належним йому майном означає і диференціацію підстав для такого користування. Зокрема, для членів сімї такими першочерговими підставами є укладення шлюбу, наявність кровних (чи за законом всиновлення тощо) родинних відносин, ведення спільного господарства, спільного побуту і т.д. відповідно до ст.3 СК України. Підставою надання права користування іншим особам є договір найму, оренди, сервітут. На думку суду зникнення підстави для вселення і користування квартирою за відсутності у власника відповідної волі та/чи згоди припиняє право користування особи належною власникові квартирою, що надає власнику право на звернення до суду з позовом про захист права власності на підставі ст.391 ЦК України. При цьому, як зазначено у рішенні ВССУ від 23 грудня 2015 р. «…обов'язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. В даному випадку на відповідачів покладається обов'язок по доведенню факту правомірності їх проживання у будинковолодінні…» (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54594749). Відповідачем доказів правомірності його проживання у належній позивачці квартирі суду не надано договір оренди, найму, сервітуту тощо. Суд не застосовує у спірних правовідносинах ст.156 ч.4 ЖК УРСР, згідно з якою припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а у разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У свою чергу, згідно ст.162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. /Однак, відповідно до ст.41 ч.1, ч.4 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. На підставі ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, суд доходить до висновку, що втрата сімейних стосунків із власником майна не тягне за собою втрати права користування житлом тільки за умови продовження користування житлом такими особами на підставі договірних відносин з власником або безоплатно або відповідно до ст.162 ЖК УРСР, а оскільки ст.156 ч.4 ЖК УРСР в чинній редакції була прийнята ще 06.05.1993 р., то і на підставі інших нормативних актів, які регулюють сходні правовідносини (оренда тощо). Тобто зникнення такої підстави для вселення і користування житлом як сімейні стосунки саме по собі не тягне втрату права користування житлом тільки за умови виникнення іншої підстави для користування. Відсутність між власником та колишнім членом його сімї таких відносин тягне за собою відсутність права користування житлом. Суд вважає неможливим інше трактування ст.156 ч.4 ЖК УРСР, бо за умови ухилення чи прямої відмови від укладання будь-якого договору (найму, оренди тощо) право користування колишніх членів сімї власника стає абсолютним і привілейованим навіть відносно прав самого власника; не залежить від його волі щодо користування і розпорядження своїм майном; тягне за собою інші погіршення становища власника необхідність оплати комунальних та інших послуг за утримання майна, яким безпідставно користуються інші особи, отримання компенсації своїх витрат від таких осіб виключно шляхом звернення до суду з позовами про стягнення безпідставно збереженого майна (грошових коштів) тощо. Звернення до суду зі вказаним позовом виключає намір позивачки укласти з відповідачем договір найму/оренди житла, бо квартира потрібна їй для власного проживання. За таких обставин позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та виселення підлягають задоволенню, бо право користування належним позивачці квартирою у нього відсутнє. Підлягають задоволенню і вимоги про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання, бо згідно ст.7 ч.1 абз.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з такої реєстрації є рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та/або виселення. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 551,2 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню користь позивачки з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved