Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивачка в 2018 році первісно звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на земельну ділянку, площею 0,19 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вказану ділянку, яка була успадкована нею після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , а нею була успадкована після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Однак оформити спадщину вона не взмозі через те, що не представила нотарусу належним чином оформлені документи на спадщину. Під час розгляду справи уточнила позовну заяву, по суті змінивши частково підстави та обґрунтування своїх вимог. Не змінюючи вимогу щодо визнання права власності на вказану земельну ділянку, просила це зробити в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Вказувала, що після його смерті спадкоємцями за законом були дружина та дочка, але вони не прийняли спадщину, а спадкоємців другої черги не було. Однак на час смерті спадкодавця [PERSON] вона була неповнолітньою і перебувала на його утриманні, тому просила відповідно до положень ст. 531 ЦК України 1963 року віднести її до спадкоємців першої черги встановивши юридичний факт перебування її на його утриманні в період з вересня 1996 року до смерті, та в порядку спадкування визнати за нею право власності на земельну ділянку. Відповідач відзиву не подав, хоча надав заяву про визнання позову та можливість здійснити розгляд справи за відсутності його представника. Ухвалою суду від 19 листопада 2019 року підготовче провадження було завершено і справа призначена для розгляду по суті. В судове засіданні позивачка не з`явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, надала заяву з проханням розглянути справ без її участі, а позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву, в якому просив справу розглядати без його участі, а позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. [INFO] помер громадянин [PERSON] , який на час смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 0,19 га, призначеної для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] , яка йому належала відповідно до державного акту на право приватної власності серії ІV-МК № 045314, виданого 07 липня 1997 року Мішково-Погорілівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Українського РСР 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави . Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК Україн ської РСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Даних про те, що за свого життя [PERSON] склав заповіт, не встановлено. Постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський. Також, рішенням Мішково-Погорілвської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області № 9 від 24 травня 2016 року [ADDRESS] . Відповідно до довідки Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 20 жовтня 2017 року, яка міститься в спадковій справі, заведеній після смерті [PERSON] , на час смерті [PERSON] з ним не були зареєстровано інших осіб. Згідно із відповіддю Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 11 серпня 2018 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. В той же час, відповідно до довідки тієї ж сільської ради від 19 серпня 2019 року, наданої представником позивачки під час розгляду справи, на час смерті [PERSON] з ним фактично проживала онука [PERSON] , тобто позивачка. В своїй позовній заяві вона зазначила, що з вересня 1999 року перебувала на утриманні [PERSON] і до часу його смерті, так як батьки перебували на заробітках і він її повністю матеріально забезпечував. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР 1963 року до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства Тобто позивачці потрібно підтвердити факт прийняття спадщини шляхом підтвердження перебування нею як непрацездатної особи на утриманні [PERSON] . Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи і про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). В ч. 1 ст. 315 цього ж Кодексу визначено які суд розглядає факти, що мають юридичне значення суд розглядає. З положень ст. 316 ЦПК України вбачається, що у разі справи про окреме провадження повинні розглядатися спільно в одному провадженні разом з позовними вимогами. Які стосуються визнання права власності на майно. Тобто позивачкою правомірно заявлено до суду прохання встановити факт родинних відносин разом з вимогою визнати за нею право власності на спадкове майно. Виходячи з паспортних даних позивачки вона народилася [INFO] . Тобто на час смерті спадкодавця [PERSON] в 1999 році була неповнолітньою і непрацездатною. В довідці Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 19 серпня 2019 року зазначено, що на час смерті [PERSON] з ним проживала фактично онука [PERSON] , тобто позивачка в справі. Таким чином із представлених даних слід констатувати що вона перебувала на утриманні померлого спадкодавця як непрацездатна особа і прийняла спадщину після його смерті. Судом встановлено, що земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі серії ІV-МК № 045314, виданого 07 липня 1997 року Мішково-Погорілівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. В той же час, відповідно до посилань позивачки у неї є тільки копія державного акту, але для нотаріального оформлення спадщини на земельну ділянку необхідно представити нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу, що визначено пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні положення виписані і в нині діючому ЦК України 2003 року, в якому у ст.1218 ЦК України вказано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В результаті, дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що ділянка належала законно на праві власності [PERSON] і це майно входило до складу спадщини на час його смерті, а тому в порядку спадкування воно повинно відійти спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто позивачці в справі як спадкоємиці за законом відповідно до ст. 531 ЦК Української РСР 1963 року, з врахуванням визнання позову відповідачем. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. За викладеного,

Outcome: approved