Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому просить: - припинити право власності відповідача на 40/100 частин квартири [ADDRESS]; - стягнути з позивача на користь віщповідача вартість належних йому 40/100 частин квартири [ADDRESS] в розмірі 186 858 грн. 00 коп.; - визнати за позивачем право власності на 40/100 частин квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам: [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Вказує, що вказана квартира складається з однієї житлової кімнати жилою площею 13.10 кв. м., а загальна площа квартири складає 29.90 кв. м. Позивачка зазначає, що їй належить на праві спільної часткової власності 60/100 частин квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Найдою О.І., та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28.02.2008 р. В свою чергу, відповідачу належить на праві спільної часткової власності 40/100 частин квартири на підставі вищевказаного Договору. Також, зауважує на тому, що на момент укладення Договору, позивач та відповідач перебували у шлюбі. Проте, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2014 року, шлюб між ними було розірвано, а тому на дату подання позову, сторони не є членами однієї сім'ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, більш того, їхнє сумісне проживання є неможливим. Позивачка вважає, що частка відповідача є незначною, не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, а припинення права власності відповідача на належну йому частину квартири не завдасть йому ніякої шкоди, так-як у відповідача існує можливість проживати в іншому житлі, яке належить членам його сім'ї, а саме: разом з його бабусею - [PERSON] [INFO], яка проживає одна за адресою: [ADDRESS] або разом з батьком [PERSON] [INFO] та матір'ю [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS]. На підставі висновку будівельно-технічного експертного дослідження проведеного 16.07.2014 року Судовою незалежною експертизою України, позивачка визначила, що ринкова вартість спірної квартири складає 487 643 грн., в зв'язку з чим ринкова вартість частки відповідача становить 186 858 грн. Враховуючи вище зазначені обставини просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити. Пояснив суду, що частка відповідача є незначною, не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, а припинення права власності відповідача на належну йому частину квартири не завдасть йому ніякої шкоди, так-як у відповідача не тільки існує можливість проживати в іншому житлі. Представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених вимог вказав, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач крім 40/100 частин спільної квартири іншого житла не має. Пояснив, що в спірній квартирі відповідач проживає з 2008 року по сьогоднішній день, одноособово сплачує комунальні послуги. А тому вважає, твердження позивачки, щодо забезпеченості відповідача іншим житлом, безпідставним та необґрунтованим. Зазначив, що позивачка в квартирі не проживає, так-як мешкає за межами України. Крім того, сума, яку пропонує позивачка відповідачу за його частку в квартирі, не дасть йому змоги придбати інше житло. За таких обставин, стверджує, що припинення права відповідача на частку в житлі за відсутності у нього іншого окремого (самостійного) житла є істотною шкодою для відповідача. Також, представник відповідача вважає, помилковим і твердження позивачки, що в зв'язку з розірванням шлюбу та відносинами, які склалися між сторонами, припинення права на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачу по справі, оскільки такі відносини не можуть бути підставою для висновку про неможливість спільного володіння і користування нерухомим майном та підставою для припинення права відповідача на частку у спірному майні відповідно до правил ч. 1 ст. 365 ЦК України. Зазначає, те, що позивачка не може та не бажає проживати з відповідачем в спільній квартирі, ніяк не порушує її права, щодо вільного користування та розпорядження своєю часткою у спільній квартирі. До того ж, посилаючись на долучену до матеріалів справи довідку з Солом'янського РУ ГУ МВС та характеристики КП «Індустріальне» Солом'янської РДА в м. Києві, представник відповідача вказує на те, що відповідач за місцем свого проживання характеризується з позитивної сторони, скарг від сусідів на нього не надходило. Крім цього, вважає помилковим твердження позивачки, що частка відповідача є незначною, в зв'язку з тим, що проаналізувавши норми чинного цивільного законодавства, вбачається відсутність нормативного визначення «незначної частки» в законодавстві Україні. Тому, враховуючи, що у співвідношенні до загальної площі квартири частка відповідача становить більше третини квартири, то така частка не може бути визначена, як незначна. До того ж, зауважив на тому, що хоча спільна квартира і є неподільною, однак внесення позивачкою грошової компенсації на депозитний рахунок не є безумовною підставою для позбавлення відповідача права на частку у спірному майні. Таким чином, представник відповідача стверджує про недоведеність позивачкою своїх тверджень, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Враховуючи зазначене вище, пояснив, що в даному випадку шкода від припинення права на частку буде істотною, а це, виходячи з правової позиції Верховного Суду України є визначальним, а тому істотність шкоди виключає судове припинення права на частку у спільному майні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, сторони по справі - колишнє подружжя, шлюб між яким розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 30.05.2014 року, є співвласниками квартири [ADDRESS]. Спірна квартира є однокімнатною, жилою площею 13,10 кв. м., а загальною 29,90 кв. м., що вбачається з технічного паспорту (а.с. 10-13). Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Найдою О.І., та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28.02.2008 р., сторони є співвласниками спірної квартири. Згідно зазначеного договору купівлі-продажу право власності позивачка отримала у власність 60/100 частин квартири, а відповідач 40/100 частин квартири (а.с. 7). Позивачка, виходячи з того, що частка відповідача є незначною, не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, а припинення права власності відповідача на належну йому частину квартири не завдасть їй ніякої шкоди, так-як у відповідача існує можливість проживати в іншому житлі, яке належить членам його сім'ї, а саме: разом з його бабусею - [PERSON] [INFO], яка проживає одна за адресою: [ADDRESS] або разом з батьком [PERSON] [INFO] та матір'ю [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS], то в порядку ст. 365 ЦПК України, просить позовні вимоги задовольнити та припинити право власності [PERSON], ідентифікаційний номер: [NUMBER] на 40/100 (сорок сотих) частин квартири [ADDRESS]. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України «майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно)». Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. 12.08.2014 року позивачка внесла на депозитний рахунок Солом'янського районного суду м. Києва 186 858 грн., вартість частки відповідача у спірній квартирі, по даній цивільній справі, що підтверджується квитанцією ( а.с. 55), на підставі висновку будівельно-технічного експертного дослідження, проведеного 16.07.2014 року Судовою незалежною експертизою України. В ході розгляду справи в спростування вартості квартири визначеної вказаним вище звітом, представником відповідача подано в якості доказу Звіт про оцінку майна проведену ПП « СВ Девелопмент» відповідно до якого, станом на 26 лютого 2015 року, вартість квартири визначена у розмірі 1 018 492 грн. В подальшому представником позивача поданий звіт про незалежну оцінку спірної квартири проведеної ТОВ « Укрекспертиза» станом на 11.03.2015 року відповідно до якого вартість квартири становить 467 813,0 грн. Одночасно представником позивача було подано рецензію на проведений звіт ПП « СВ Девелопмент» відповідно до якого визнано даний звіт таким, що не відповідає Національним стандартам № 1 « Загальні засади оцінки майна та майнових прав». Заперечуючи проти наданого звіту та поданої рецензії та ставлячи їх під сумнів, представником відповідача заявлено клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12.03.2015 року призначено судову - будівельну експертизу у даній справі для встановлення дійсної (ринкової) вартості квартири. Згідно висновку судової - будівельної експертизи від 30.10.2015 року № 7304/15-43, дійсна вартість об'єкта дослідження, а саме: квартира [ADDRESS], в цінах станом на момент проведення дослідження становить 740 302,00 грн. Вартість 40/100 квартири, виходячи з визначеної дійсної (ринкової) вартості квартири [ADDRESS] становить 296121,00 грн. (а.с. 156-168). 05.02.2016 року позивачка внесла на депозитний рахунок Солом'янського районного суду м. Києва додатково 109263,00 грн., що підтверджується копією квитанції наявної в матеріалах справи, рахуючи та погоджуючись з висновком експертизи, призначеної судом, що ринкова (дійсна) вартість спірної частини квартири становить 296121,00 грн.( а.с. 184). Загалом на депозитний рахунок суду позивачкою внесена ця сума повністю. Отже вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України є додержаними, які в свою чергу є гарантією недопущення порушень прав співвласника, права якого припиняються в порядку ч. 1 цієї статті. Частиною 1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї і враховуючи роз'яснення вищих судових інстанцій саме обставина щодо відсутності шкоди є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, який в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Позивачка просить суд припинити право власності відповідача на належні йому 40/100 частину квартири, посилаючись на наявність підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на належні йому частки у спільному майні. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з цим, суд вважає, що обставини на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, з огляду на наступне. Доводи позивача про те, що частка відповідача у праві спільної часткової власності на будинок є незначною суд оцінює критично. Так, на думку суду 40/100 частини у праві власності спірної квартири не можна вважати незначною. До того ж, посилання представника позивачки в позовній заяві на те, що у відповідача існує можливість проживати в іншому житлі, яке належить членам його сім'ї, а саме: разом з його бабусею - [PERSON] [INFO], яка проживає одна за адресою: [ADDRESS] або разом з батьком [PERSON] [INFO] та матір'ю [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS], суд не приймає до уваги, виходячи з того, що дане посилання є лише власним припущенням позивачки, яке не підтверджене жодними доказами, а тому не відповідає вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України. Крім того, суд звертає увагу на те, що представником позивачки, у судовому засіданні заперечувалося проти задоволення клопотання представника відповідача про витребування доказів на підтвердження цього. Суд акцентує уваги позивачки на тому, що ч. 4 статті 59 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як пояснив, представник відповідача у судовому засіданні, власного іншого житла, окрім 40/100 частини спірної квартири, відповідач не має. На підставі наявних матеріалів справи та поданих сторонами доказів, судом встановлено, що відповідач іншого житла окрім спірної квартири не має, за межами України не проживає, а проживаючи в спірній квартирі, сплачує комунальні платежі, тобто користується майном. Позивачкою, також не надано суду доказів на підтвердження того, що спільне володіння і користування спірною квартирою між сторонами є неможливим. При цьому суд враховує, що відповідач іншого житла не має, а відповідно до довідки з Солом'янського РУ ГУ МВС та характеристики КП «Індустріальне» Солом'янської РДА в м. Києві, за місцем свого проживання характеризується з позитивної сторони, скарг від сусідів на нього не надходило. В свою чергу, позивачка доказів на підтвердження того, що сторони не можуть домовитися про порядок користування спірним майном суду також не надано. При розгляді спору судом враховано, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності. При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. До того ж, суд враховує правову позицію Верховного суду України у справі за № 6-37 цс 13, відповідно до якої для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Доводи позивачки про те, що припинення права власності на частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника - відповідача у справі, оскільки у нього є начебто можливість проживати в іншому місці, не може бути достатньою підставою для позбавлення відповідача права власності на 40/100 частину спірної квартири. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка не довела ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Виходячи з обставин наведених вище суд дійшов висновку про недоведеності обставин, що мають значення для справи, на які посилалася позивачка, та відсутність правових підстав для припинення права власності відповідача на 40/100 частину у праві спільної власності на спірну квартиру, тому в задоволенні позову має бути відмовлено в повному обсязі, оскільки без припинення права власності відповідача на належну йому частку в спільному майні йому не може бути виплачена грошова компенсація і на цю частку не може бути визнано право власності за іншою особою.

Outcome: dismissed