Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

позивачка звернулась до відповідач з позовними вимогами про усунення перешкод в користування квартирою шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування покликалась на те, що відповідач її колишній чоловік, шлюб з яким було розірвано 19.03.2016р. З 29.10.1999 року відповідач був зареєстрований в квартирі [ADDRESS], яка на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 23 червня 1998 року, належить на праві власності позивачці її батькам - [PERSON] і [PERSON] та дітям: [PERSON] 1990 року народження та [PERSON] 1996 року народження. Батьки [PERSON] і [PERSON] проживають за місцю реєстрації - в [ADDRESS]. В спірній квартирі проживає лише вона та діти. Відповідач проживає у будинку матері за аресою: [ADDRESS]. Незважаючи на те, що відповідач останні шість років у квартирі, співвласником якої є вона, не проживає, жодних його речей у квартирі не зберігає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, знятись з реєстрації за даною адресою відмовляється. У зв'язку з реєстрацією відповідача у квартирі вона не маю змоги оформити субсидію по оплаті комунальних послуг, несе зайві витрати на утримання житла. Окрім цього протягом останнього року вона отримує повідомлення з банків, адресовіі відповідачу, з вимогою про повернення кредитів. Більше того, до неї приходили невідомі особи, які погрожують їй та її дітям описати та забрати все їхнє майно, до якого відповідач не має жодного відношення, в рахунок погашення боргу по кредитних договорах. Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі понад 6 років, вважає, що останній відповідно до вимог ст. 405 ЦК України втратив право на проживання в ній. В судовому засіданні позивачка, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, позов підтримала. Відповідач, який, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, а тому суд, відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України вважав за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивачку, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON], її батьки [PERSON] і [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності в рівних долях, що доводиться свідоцтвом про право власності на квартиру від 23.06.1998р. (а.с.7). З копії будинкової книги для прописки осіб, які проживають за адресою: [ADDRESS], відповіді на запит суду в порядку ст.122 ЦПК України Відділу АДР ДМС України у Львівській області №7062 від 27.05.2016р. вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 29.10.1999р. Позивачкою надано копію повідомлення про візит інспекторів за підписом керівника служби примусового стягнення Приватбанку (а.с. 12), яке скероване на адресу спірної квартири для відповідача [PERSON], та підтверджує її доводи про неповернення ним кредитів, що в свою чергу породжує додаткові незручності для власників спірної квартири. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що відповідач понад рік у квартирі [ADDRESS] не проживає. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачем існували будь-які домовленості щодо порядку користування спірним житлом; останній як члени сім`ї власників житла проживав разом з позивачкою та користувався цим житлом відповідно до закону. Відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад один рік. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] обрав собі інше місце проживання, спірне житло залишив і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, не сплачує витрат на утримання квартири; позивачка, як співвласник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Outcome: approved