Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. В обґрунтування уточнених позовних вимог вона зазначила, що в період шлюбу з відповідачем за рахунок спільних коштів подружжя сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді земельних ділянок та житлового будинку по [ADDRESS], яке було оформлено на ім'я [PERSON]. Проте після припинення шлюбних відносин, вона позбавлена можливості вільно користуватися зазначеним майном, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом для визнання за собою права власності на частину майна. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні підтримала уточнений позов та просили задовольнити пред'явлені позовні вимоги у повному обсязі, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, представник [PERSON] зазначила про те що, дані вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому просила у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти вимог пред'явлених [PERSON] за первісним позовом, вважаючи їх безпідставними та такими, що підлягають залишенню без задоволення. Крім того, надали суду зустрічну позовну заяву, у якій просили визнати за [PERSON], право особистої приватної власності на земельні ділянки та житловий будинок, розташованих по [ADDRESS], оскільки вказане майно було придбане за його особисті кошти і саме за ним було зареєстровано право власності на все майно. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази в сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 23 вересня 2000 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції м. Дніпропетровська 23 вересня 2000 року). Після чого, 05 травня 2015 року шлюбні відносини між сторонами були припинені (свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER], видане Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції м. Дніпропетровська 05 травня 2015 року). В період шлюбу подружжям було придбано наступне нерухоме майно: 1) земельну ділянку, площею 0,230 га у межах згідно з планом в тому числі ріллі - 0,1163 га, багаторічних насаджень - 0,0558 га, під забудовою - 0.0579 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: [ADDRESS]; 2) земельну ділянку, площею 0,046 га у межах згідно з планом в тому числі ріллі - 0,0460 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS]; 3) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], який складається: №1 під літерою А - житловий будинок, шлакобетонний, обкладений цеглою, житловою площею 43,8 кв.м, загальною площею 77,0 кв.м.; №2 під літерою Б - погріб, шлакобетонний; №3 під літерою В - літня кухня, саманна, обкладена цеглою; №4 під літерою Г - сарай, саманний, обкладений цеглою; №5 під літерою Д - навіс, цегловий, шиферний; №6 під літерою Е - вбиральня, дерев'яна; №7 під літерою к - колодязь, з металевих труб; №8 під номерами 1-4 - огорожа, металева, дерев'яна; №9 під літерою І - замощення, асфальтобетонне, і зазначене майно було оформлено на ім'я [PERSON], який на теперішній час мешкає за вищевказаною адресою та повністю користується ним. У свою чергу, [PERSON] не має можливості фактично користуватися ані житловим будинком, ані земельними ділянками і будь-які пропозиції по добровільному врегулюванню питання, пов'язаного з поділом земельних ділянок та будинку чи виплати грошової компенсації за частину майна між сторонами не досягнуто. Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23,24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З огляду на те, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя і угоди про добровільний поділ даного майна сторонами не досягнуто, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність заявлених вимог за первісним позовом [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину даного майна. Також [PERSON] заявлені вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, однак, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної вимоги, оскільки наданий позивачкою договір правової допомоги, містить також обов'язок адвоката представлять її вимоги у суді, проте позивачкою не надано повного розрахунку відпрацьованого часу адвокатом щодо представництва її інтересів у суді, тому суд позбавлений можливості визначити чіткої суми витрат понесених позивачкою на правову допомогу. Що стосується вимог за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на спірне майно, суд приходить до висновку про залишення їх без задоволення з наступних підстав. Так, [PERSON] вважає, що дві земельні ділянки та житловий будинок, поділ яких є предметом первісного позову, є його особистою приватною власністю і підставами для цього у зустрічному позові наводяться дві обставини, а саме попередній продаж квартири, отриманої відповідачем у спадщину та подальше використання виручених коштів (14 000,00 гривень) на придбання спірного майна та отримання ним у [PERSON] Миколаївни у борг 25 000,00 доларів США строком на п'ять років для купівлі будинку та земельної ділянки. Проте суд критично ставиться до вищевказаних посилань [PERSON], оскільки у судовому засіданні встановлено, що з моменту отримання ним квартири у спадок (2000 рік) до її продажу (липень 2010 року) пройшов тривалий час (близько 10 років) на протязі якого сторони, перебуваючи у шлюбі, проживали в даній квартирі, вели спільний побут, на спільні кошти проводили ремонт помешкання та купували меблі та побутову техніку в квартиру, що свідчить про сумісні дії сторін направлені на покращення майна, що дало можливість у майбутньому продати майно за вказану грошову суму. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони є засновниками організації «Міський дитячо-юнацький танцювально-спортивний клуб - центр розвитку творчості «Артист» і [PERSON] була зареєстрована як приватний підприємець, що підтверджує сумісний вклад кожного з подружжя у сімейний бюджет, який в майбутньому був спрямований на придбання спірного майна, а також на повернення грошового боргу у розмірі 2000,00 доларів США отриманого від [PERSON] Так, частиною 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1 ЦПК України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Виходячи з наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, у судовому засіданні не знайшли свого ґрунтовного підтвердження, суперечать нормам чинного законодавства, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору, у розмірі 1406,75 грн. сплачена нею при подачі позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial