Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивачка звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа відділ опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому просить визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд на навчання їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон безпідставною та дозволити їй без згоди відповідача оформити документи для тимчасового виїзду за межі України їхньої малолітньої дитини до Росії на період навчання з 01.07.2014 року по 30.05.2017 року. В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволені позовних вимог і просили суд їх задовольнити в повному обсязі, та пояснила, що 25 січня 1992 року вона уклала шлюб з відповідачем який був зареєстрований Чапаєвською сільською радою Пологівського району Запорізької області. В період шлюбу у них народились діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 06 грудня 2005 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач не цікавиться своїми дітьми, не приймає участь у вихованні дітей не спілкується з ними. [PERSON], [INFO] навчається у Козачій загальноосвітній приватній школі 11-111 ступенів, та є кадетом 9 класу, Росія. Період навчання з 01.07.2014 року по 30.05.2017 року. Позивачка вважає, що відповідач маніпулює своїми батьківськими правами, всупереч інтересам дитини. Перешкод в спілкуванні з дитиною вона відповідачу не чинить, хоча у відповідача є заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, тому що це відповідає інтересам дитини. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8). Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.02.2000 року (а.с.8). Малолітній [PERSON], [INFO], навчається у Козачій загальноосвітній приватній школі 11-111 ступенів, та є кадетом 9 класу, Росія. (а.с.12) Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06 грудня 2005 року шлюб між сторонами розірваний, про що зроблений актовий запис № 699. (а.с.9) Позивачка проживає разом з дітьми за адресою [ADDRESS], колишній чоловік участі у виховання дітей на приймає. (а.с.13) Згідно абз.2 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до п.2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивачка вказує мету виїзду за межі України як навчання сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.ч. 1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Принципом п.6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «...малолітнє дитя не повинне, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучний зі своєю матір'ю». Принцип п.7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Як з'ясовано в судовому засіданні з квітня 2014 року сторони однією сім'єю не проживають, фактичне місце проживання малолітнього сина [PERSON] визначене з позивачкою, тому, цей обов'язок покладено на матір - позивача по справі. На думку суду та враховуючи частину 1 статті 3 Конвенції про права дитини щодо приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а сам виїзд дитини за кордон не порушує прав відповідача, як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах сина. Відповідно до ст.150 СК України мати зобов'язана піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, у даному випадку позивачка виконує свій материнський обов'язок щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивачки до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи те, що оформлення документів на виїзд за кордон займає певний час, право на оскарження рішення суду, що теж займе певний час, а також те, що [PERSON], [INFO] закінчує Козачу загальноосвітню приватну школу 11-111 ступенів у 2017 році, суд вважає можливим дозволити тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] за кордон в період часу з вересня 2014 року до 30.05.2017 2015 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved