Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивачка звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 30 грудня 2005 року по 22 жовтня 2013 року. Шлюб розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні. За станом здоров'я дитина потребує санаторно-курортного лікування, рекомендованим курортом є місто Паланга Литовської Республіки. Крім того, у Литовській Республіці мешкають родичі сім'ї, а саме: [PERSON] - рідна сестра [PERSON] (бабусі неповнолітньої дитини; матері відповідача). Можливість виїзду за кордон має велике значення для оздоровлення дитини, її духовного та фізичного розвитку. Відповідач [PERSON] безпідставно не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, не зазначаючи при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову. В останній час відповідач взагалі зник та не підтримує жодних відносин зі своєю донькою та позивачкою. [PERSON] не цікавиться життям дочки, уникає спілкування з нею, не приймає участі в організації відпочинку та оздоровлення дитини, не піклується про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток. Позивачка вказує, що зазначена позиція колишнього чоловіка шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, а також її здоров'ю. Відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляє забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів малолітньої [PERSON]. З огляду на викладене, згідно заяви про зменшення позовних вимог, позивачка просила надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди її батька [PERSON]; надати дозвіл на тимчасовий виїзд із України до Литовської Республіки та інших країн Шенгенського Договору, Російської Федерації, Автономної Республіки Крим, Республіки Білорусь та Республіки Молдова [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], паспорт серії [NUMBER], виданий Центральтним РВ у Миколаєві УДМС України в Миколаївській області 09.10.2012 року, або у супроводі осіб, які уповноважені нею, без згоди та супроводу батька [PERSON] до 13 березня 2018 року. У судовому засіданні представник позивачки підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Після надання пояснень щодо суті позовних вимог, представником позивача було подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Позивачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, відповідно до якої підтримала позов та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не з'явився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви представника позивачки про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2005 року, який було розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.10.2013 року (справа 2/487/2173/13). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.7). За станом здоров'я дитина потребує санаторно-курортного лікування, що підтверджується медичною довідкою від 07.03.2015 року; рекомендованим курортом є місто Паланга Литовської Республіки (а.с.8). Згідно пояснень [PERSON], допитаної у судовому засіданні у якості свідка, вона є матір'ю відповідача та бабусею малолітньої [PERSON], [INFO]. Син [PERSON] життям та здоров'ям дитини не опікується та не приймає участі в її вихованні, духовному розвитку. Востаннє свідок бачила відповідача після виконання рішення суду про його примусове виселення у січні 2015 року. Під час зустрічі [PERSON] відмовився від надання дозволу на виїзд доньки за кордон без пояснення причин відмови. У Литовській Республіці мешкає сестра свідка [PERSON], з якою свідок підтримує тісні стосунки та до якої має намір вивезти онуку для оздоровлення улітку 2015 року терміном на два тижні. Відповідно до довідки Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 13.05.2015 року №10326.01.02.47/2, станом на 01.05.2015 року заборгованість відповідача по аліментам становить 19362,44 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасові виїзди із України до Литовської Республіки [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] строком на три роки, а саме: до 13 березня 2018 року (згідно уточнених позовних вимог), відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню її здоров'я та розвитку. Такі виїзди дитини до родичів з урахуванням медичних рекомендацій носять тимчасовий характер, мають на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язані з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Крім того, враховуючи тривале окреме проживання дитини з відповідачем [PERSON], тимчасовий виїзд за межі країни не може негативно позначитися на відносинах батька із донькою. Вимоги про надання дозволу на три роки на виїзд малолітньої дитини до країн Шенгенського Договору, Російської Федерації, Республіки Білорусь та Республіки Молдова задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не було надано належних доказів того, що дитина за станом здоров'я або з інших підстав потребує виїзду саме в ці країни, а також не зазначено конкретний період такого виїзду (виїздів). Відсутність даних відомостей, підтверджених сукупністю належних та допустимих доказів по справі, не дозволяє виключити можливість виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокового перебування за межами України, та суперечить Правилам перетинання державного кордону громадянами України в частині виїзду за кордон неповнолітніх осіб. Відмова у задоволенні позову у даній частині із зазначених підстав не позбавляє позивачку права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом із зазначенням конкретної країни, в яку необхідно вивезти дитину, причин, які обґрунтовують даний виїзд (оздоровлення, навчання, тощо) та конкретного періоду, впродовж якого дитина буде перебувати за межами України. У задоволенні вимог про надання дозволу на тимчасові виїзди дитини із України до Автономної Республіки Крим, суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю, оскільки згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією України, у зв'язку з чим надання дозволу для виїзду за кордон у даному випадку не вимагається. Вимоги щодо надання дозволу на тимчасові виїзди дитини із України у супроводі осіб, уповноважених її матір'ю, також не підлягають задоволенню у зв'язку із не зазначенням позивачкою конкретного переліку цих осіб та ненаданням документів, які підтверджують повноваження [PERSON] на захист їх прав та інтересів у суді, з урахуванням відсутності самостійних позовних вимог з цього приводу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: partial