Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір факторингу та визнати припиненим договір відступлення права вимоги, посилаючись на те, що 04.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (Банком) та [PERSON] (Позичальником) укладено кредитний договір №11292852000; з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №11292852000 від 04.02.2008 року, між ними укладено Іпотечний договір б/н від 04.02.2008 року, зареєстрований в реєстрі під №264, в силу якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне їй на праві власності майно: квартиру [ADDRESS], корпус під №1 (один). Також позивачка зазначила, що 13.02.2012 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», відповідно до Договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов'язаннями позивача по кредитному договору №11292852000 від 04.02.2008 року, а 13.02.2012 року змінений іпотекодержатель по вищевказаному іпотечному договору на підставі того, що Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Вказаний договір факторингу вважає незаконним, оскільки він укладений між сторонами із порушенням норм чинного законодавства України яке діяло на час його укладання. Позивач вважає, що у зв'язку з тим ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» позбавлено право вимоги по кредитному договору, тому відповідно не може вимагати повернення такого зобов'язання за рахунок предмета іпотеки, через це дія договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки укладеного 13.02.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» відносно квартири [ADDRESS], корпус під №1 (один) має бути припинена. У судове засідання позивачка подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі, розглянувши справу за її відсутності, при цьому не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку у випадку неявки відповідача. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 04.02.2008 року між Акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсиббанк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №11292852000. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №11292852000 від 04.02.2008 року, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено Іпотечний договір б/н від 04.02.2008 року, зареєстрований в реєстрі під №264, посвідчений приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., в силу якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне їй на праві власності майно: квартиру [ADDRESS], корпус під №1 (один). 13.02.2012 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», відповідно до Договору факторингу №2, свої права вимоги за зобов'язаннями позивача по кредитному договору №11292852000 від 04.02.2008 року. 13.02.2012 року змінений іпотекодержатель по вищевказаному іпотечному договору на підставі Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ». Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових послуг належать операції з факторингу. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Указом Президента України від 23.11.2011 року №1069/2011 «Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» ліквідована Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України. Натомість, Указом Президента України від 23.11.2011 року №1070/2011 утворена Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та затверджено Положення про неї. Відповідно до п.1 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах, визначених законодавством, є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України. Згідно з п.13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Так, відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», із змінами, внесеними згідно з Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015, до фінансової послуги факторингу віднесено: фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом скошування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, на 13 лютого 2012 року тобто на дату укладення Договору факторингу №2 між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ПАТ «Укрсиббанк» , пункт 1 Розпорядження №231 від 3 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» був чинним і підлягав обов'язковому застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій. У зв'язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження. Пунктом 5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Отже, фінансовими вважаються, зокрема послуги факторингу. Крім того, ч.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Отже, для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, боржником у договорі факторингу може бути суб'єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб'єкти господарювання. В той же час, слід звернути увагу на те, що фізична особа (не зареєстрована як суб'єкт господарювання) може бути учасником операцій з відступлення права вимоги у правочинах з відступлення права вимоги, зокрема договорі купівлі-продажу, предметом якого може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Отже, у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання немає. Кошти за Кредитним договором було надано позичальнику в доларах США, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» не мав права на укладення договору факторингу з ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» по відношенню до кредитного договору №11292852000 від 04.02.2008 року, який було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON]. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06.11.2009 року «Просудову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.п. 7,8). Приписи статті ст.215 ЦК України говорять, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Частиною 1 ст.24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Таким чином, із приписів даної норми випливає, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. За таких обставин, укладенню договору про відступлення права іпотеки має передувати укладення договору про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Тобто стає зрозумілим, що дані договори взаємопов'язані. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Норма ч.1 ст.216 ЦК є загальною. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Іпотека має похідний від основного зобов'язання характер і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно до ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У відповідності до приписів ст.607 ЦК України, зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Згідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.203, 215, 216, 236, 548 ЦК України та розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» і підлягають задоволенню, оскільки вказаний договір факторингу в частині прав вимог по кредитному договору №11292852000 від 04.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON] не міг бути укладений в порушення діючого законодавства України на момент його укладання. Відповідачами не спростовано жодними належними й допустимими доказами зазначені позивачкою обставини. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved