Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, мотивуючи це тим, що на підставі ордеру на жиле приміщення №Г 222998 серії Б від 14.01.1974 року виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів м. Києва на ім`я [PERSON] її матері на сім`ю у складі: її батьки [PERSON] та [PERSON] , донька [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] було надано право на зайняття приміщення в квартирі [ADDRESS] . [INFO] померла мати позивачки та відповідача [PERSON] , а 01.05.2014 року батько позивачки та відповідача - [PERSON] . Позивачка повністю прийняла дану квартиру у власність, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідач та його син [PERSON] не проживають у даній квартирі, про що працівниками ЖЕК 302 було складено відповідні акти. В зв`язку з цим позивачка була вимушена звернутися до суду з даним позовом, просила визнати відповідача та його неповнолітнього сина такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в даній квартирі. Ухвалою судді [PERSON] від 12.01.2015 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 19.01.2015 року позивачкою у справі подано до суду нову редакцію позовної заяви,де висуваються вимоги лише до відповідача [PERSON] . Ухвалою судді [PERSON] від 28.01.2015 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.03.2015 року позов задоволено в повному обсязі. 10.07.2017 року відповідачем у справі до суду подано письмову заяву про перегляд заочного рішення суду. 21.12.2017 року позивачкою до суду подано заперечення на заяву про перегляд заочного рішення суду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2018 року головуючим у справі визначено суддю Панченко О.М. в зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] . Ухвалою суду від 16.01.2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження судді Панченко О.М. Ухвалою суду від 22.03.2018 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду задоволено, скасовано заочне рішення, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 11.06.2018 року представником відповідача до суду подано письмовий відзив на позов, в якому вона зазначила про те, що її довіритель не погоджується з тим, що зазначено у позові, докази, надані позивачем не містять в собі підтвердження фактів, викладених в позові, а позивачка незаконним шляхом намагається позбавити відповідача єдиного житла. Так після смерті батьків позивачки та відповідача - [PERSON] та [PERSON] в квартирі залишилися зареєстрованими позивачка, відповідач та малолітній син відповідача - [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом з дитинства. Весь час поки батьки позивачки та відповідача були живі відповідач мав вільний доступ до квартири, будь-які перепони у користуванні квартирою для нього та його сина були відсутні. Після смерті батьків відносини з позивачкою значно погіршилися, позивачкою без відома відповідача було заблоковано доступ до квартири, змінені замки на дверях, тобто, фактично заблоковано доступ до місця проживання відповідача. Не дивлячись на те, що позивачкою чинилися незаконні дії, спрямовані на позбавлення відповідача житла, відповідач вживав всіх виключних заходів з метою участі в утриманні вказаної квартири. Так, в травні 2017 року відповідач переоформив на себе особовий рахунок на сплату житлово-комунальних послуг та уклав договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». З метою розподілу судових витрат на житлово-комунальні послуги відповідач надіслав позивачці лист в якому запропонував укласти окремі договори найму квартири та здійснити розподіл особового рахунку між всіма користувачами. Таким чином, позивачка без наявних на те підстав та належних доказів намагається позбавити особу відповідача єдиного наявного у нього житла та залишити на вулиці разом з малолітньою дитиною - інвалідом з дитинства. Протокольною ухвалою суду від 24.09.2018 року до участі в справі залучено в якості третіх осіб КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та Службу у справах дітей Деснянської РАДА в м. Києві. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову та просили суд про його задоволення з підстав, що викладені в позові, просили про позбавлення відповідача [PERSON] права на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Відповідач у справі та представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позов, просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи у справі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» в судове засідання не з`явився, надіславши лист з проханням проводити судовий розгляд без його участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві в судовому засіданні просила суд про ухвалення рішення згідно вимог Закону. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка позивачки, товаришує з нею, також товаришувала з її батьками. Останніх 15-20 років вона не бачила відповідача у квартирі [ADDRESS] , буває там досить часто. Позивачка у справі розповідала їй про те, що відповідач з сім`єю проживають за іншою адресою. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка у справі її сусідка. Шість років тому, коли вона була вагітна, навідувала квартиру позивачки часто, ходила вимірювати тиск. В квартирі бачила тільки позивачку та її батьків. Після смерті батьків позивачки не бачила в спірній квартирі ні відповідача ні його сина. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона дружина відповідача у справі. Поки були живі батьки позивачки та її чоловіка між ними не було жодних конфліктів з приводу користування квартирою. Після їх смерті, у 2014 році вони розмовляли з позивачкою з приводу приватизації квартири, вона була категорично проти. Пізніше вона замінила замки в дверях, ключі їм дати відмовилася. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. На підставі ордеру на жиле приміщення №Г 222998 серії Б від 14.01.1974 року виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів м. Києва на ім`я [PERSON] - матері позивачки та відповідача у справі, на сім`ю у складі: її батьки [PERSON] та [PERSON] , донька [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] було надано право на зайняття приміщення в квартирі [ADDRESS] . (а.с. 9). [INFO] померла мати позивачки та відповідача у справі - [PERSON] , а [INFO] їх батько - [PERSON] (а.с. 10-11). На даний час в квартирі зареєстровано три особи - позивачка, відповідач у справі та його неповнолітній син, який є інвалідом з дитинства. Згідно витягу з розпорядження Деснянської РДА в м. Києві від 15.05.2017 року №268, відповідачу у справі [PERSON] було дозволено змінити договір найму трикімнатної квартири №28, житловою площею 40,70 кв.м., що на [ADDRESS] в зв`язку зі смертю матері, [PERSON] - власника особового рахунку. (а.с. 104). 19.01.2018 року відповідачем [PERSON] та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 105-106). 13.01.2018 року відповідач [PERSON] звертався з письмовою заявою до позивачки, просив надати йому рахунки на сплату житлово-комунальних послуг за період з 15.05.2017 року по січень 2018 року. Крім того запропонував укласти окремі договори найму квартири та здійснити розподіл особового рахунку між всіма користувачами (а.с. 107). Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона дійсно отримала такого листа. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз`яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних на те причин. На підтвердження даних тверджень позивачка надала суду Акти складені ЖЕК 302 (а.с. 13-15). Відповідач в судовому засіданні заперечуючи проти позову зазначав про те, що весь час поки їх з позивачкою батьки були живі він мав вільний доступ до квартири, будь-які перепони у користуванні квартирою для нього та його сина були відсутні. Після смерті батьків відносини з позивачкою значно погіршилися, нею без його відома було заблоковано доступ до квартири, змінені замки на дверях, тобто, фактично заблоковано доступ до місця проживання відповідача. Крім того, зазначив про те, що він також не міг постійно проживати в спірній квартирі через хворобу дитини, яка не може проживати у квартирі разом з іншими, сторонніми для неї особами. Позивачка в судовому засіданні не заперечувала проти того, що нею дійсно були замінені замки дверей спірної квартири. Крім того в судовому засіданні було встановлено, що син відповідача є дитиною - інвалідом, за яким потрібен постійний догляд, лікування, забезпечення. В матеріалах справи міститься медична документація з якої вбачається, що з 2013 року дитина перебуває на диспансерному обліку у зв`язку із захворюванням, має діагноз «Атиповий аутизм з розумовою відсталістю». Дитина має напади агресії, перебуває стабільно в агресивному стані, за рекомендацією лікарів дитина перебуває на індивідуальному домашньому навчанні, оскільки вкрай агресивно реагує на сторонніх осіб і дітей, у дитини порушення процесів мислення, виражене порушення особистої сфери по аутистичному типу. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні,оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивачкою у справі було замінено замки у дверях спірної квартири, чого вона сама не заперечувала під час розгляду справи судом. Крім того, акти складені комісією ЖЕД №302 подані позивачкою до суду як докази не проживання в спірній квартирі відповідача не можуть бути прийняті судом, як належні докази його не проживання в спірній квартирі, оскільки вони складені сусідами позивачки, не затверджені посадовою особою ЖЕД та подані до суду в копіях. Крім того, в наданих актах взагалі не зазначено період не проживання відповідача у спірній квартирі. Свідчення в судовому засіданні свідків - сусідів позивачки суд сприймає критично, оскільки покази які надавалися ними про відсутність речей відповідача у спірній квартирі і про те, що останній не проживає в ній їм відомі зі слів самої позивачки. Також судом береться до уваги те, що після смерті батьків сторін у справі, відповідачу було надано право змінити договір найму житлового приміщення, після чого він письмово звертався до позивачки із заявою з проханням надавати йому рахунки для сплати ним комунальних послуг, проте позивачка отримавши таку заяву жодним чином відреагувала. Таким чином в судовому засіданні стороною відповідача було доведено, що йому дійсно чинилися з боку позивачки перешкоди у користуванні спірним житлом, яким він користувався на протязі багатьох років, сплачував комунальні послуги, в квартирі залишилися його особисті речі, одяг, книги, фото, та таке інше. Квартира [ADDRESS] це житло, яке залишилося від батьків позивачці та відповідачу у справі, у відповідача відсутнє будь - яке інше житло на праві власності, до спірного житла він не втрачав інтерес, деякий час не міг проживати в квартирі, оскільки має дитину - інваліда, який має діагноз «Атиповий аутизм з розумовою відсталістю» та який не може проживати у квартирі разом з іншими, сторонніми для неї особами, що є також поважними причинами для не проживання у спірній квартирі. Зважаючи на все вище викладене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позову, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed