Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона в період часу з квітня 2003 року по січень 2006 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. На даний час донька проживає разом з нею, позивачкою. Відповідач [PERSON] зі свого боку будь-якої участі у вихованні доньки не приймає, матеріальної допомоги на її утримання не надає, аліменти сплачує несвоєчасно та не в повному обсязі, жодним чином не турбується про стан здоров'я дитини, а також про її фізичний та духовний розвиток. На даний час вона, позивачка має реальну можливість та бажання здійснити короткочасну поїздку за кордон до країни Єгипет на відпочинок разом з дитиною з метою поліпшення загального стану її здоров'я, розширення кругозору, ознайомлення з культурою та історією інших народів, стимулювання дитини до вивчення іноземної мови, тощо. Поїздку за кордон вона, позивачка планує тривалістю двадцять днів (враховуючи час перельоту) у 2017 році. Враховуючи ту обставину, що виїзд неповнолітньої дитини за кордон у супроводі одного з батьків можливий лише за нотаріально посвідченою згодою іншого з батьків, вона, позивачка звернулась до відповідача з відповідним проханням про надання згоди на оформлення закордонного паспорта для дитини та на подальший виїзд дитини разом з нею на відпочинок до Єгипту. Проте її прохання залишилось без відповіді, що протирічить інтересам дитини. Просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу (паспорта) для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO] без згоди її батька - [PERSON]; надати їй, позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України громадянки України, неповнолітньої [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу її батька [PERSON] на період часу з 23 березня 2017 року по 11 квітня 2017 року до країни Єгипет. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 21). Відповідач у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином (а.с. 16, 19-20). Заяви про розгляд справи за його відсутність, заперечень проти позову від відповідача не надходило. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи за його відсутності та згоду представника позивачки на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі. 01.02.2017 року згідно ст.225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24.01.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7). Від шлюбу сторони справі [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 24.01.2017 року, донька [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). Відповідач [PERSON] проживає окремо. В позовній заяві позивачка зазначає, що вона має можливість здійснити короткочасну поїздку за кордон до країни Єгипет з метою відпочинку та оздоровлення дитини, на підтвердження чого надала копію путівки на період часу з 25.03.2017 р. по 10.04.2017 р. на своє ім'я та на ім'я дитини (а.с. 10). Позивач також зазначає, що вона зверталась до відповідача з проханням про надання згоди на виїзд дитини разом з нею на відпочинок до Єгипту, однак таке прохання залишилось без відповіді. Відповідачем доказів на спростування зазначеного позивачем суду не надано. Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно із ч. 7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст.141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Стаття 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст.155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, за своїм змістом вказані вище норми матеріального права свідчать про принциповість та пріоритетність інтересів дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою, при наявності у батьків прав та обов'язків щодо виховання дитини. Згідно вимог ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При вирішенні виниклого між сторонами спору суд вважає за можливе взяти до уваги висновок, наданий Службою у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області від 30.01.2017 року, щодо доцільності надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] з матір'ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] з метою оздоровлення дитини, здійснення заходів, спрямованих на покращення фізичного, духовного та морального розвитку дитини (а.с.25). Отже, суд вважає, що в даному випадку реалізація можливості тимчасового виїзду неповнолітньої доньки сторін за межі України до країни Єгипет з метою відпочинку та оздоровлення відповідатиме інтересам дитини та не суперечить вимогам закону. При цьому, суд насамперед виходить з інтересів неповнолітньої доньки сторін та вважає, що поїздка за кордон на відпочинок позитивно вплине на розширення світогляду дитини, зможе покращити її фізичний та духовний розвиток. Також, на думку суду, тимчасовий виїзд дитини з матір'ю за межі України за кордон жодним чином не порушує прав відповідача як батька дитини. Таким чином, зазначені вище обставини справи та вимоги чинного законодавства, з урахуванням інтересів неповнолітньої доньки сторін, бажання позивачки відвести дитину на відпочинок, а також наявності виниклого між сторонами спору щодо дачі згоди відповідача на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини в зазначений позивачем період для оздоровлення та відпочинку за кордон, на думку суду свідчать про наявність підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сторін у супроводі матері [PERSON] за межі України до країни Єгипет на термін з 23.03.2017 року по 11.04.2017 року без дозволу та супроводу батька [PERSON] Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу суду не потребує. Так, відповідно до п.п.2 п.7 зазначеного вище Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Отже, у зв'язку з наведеним вище у задоволенні вимог щодо надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон слід відмовити. Покласти судові витрати на відповідача позивач не просить. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial