Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 19.12.2013 року помер її батько [PERSON], який останні роки життя хворів на рак, йому був поставлений діагноз онкозахворювання четвертої стадії, в звязку із чим 20.11.2013 року йому була проведена операція, в наслідок якої його самопочуття погіршилось, потребував постійної сторонньої допомоги, не міг самостійно пересуватись. При спілкуванні з батьком щодо спадщини, він обіцяв все майно поділити між нею та відповідачем [PERSON] порівну, але будь-яких розмов про документальне оформлення домовленостей, складання заповіту чи будь-якого іншого договору не було враховуючи тяжкий стан батька та довірительні відносини, що панували в сімї. Жодної розмови про дарування майна одному із спадкоємців не було. В ході судового розгляду цивільної справи №357/17836/15-ц, в грудні 2015 року, позивачці стало відомо про існування договору дарування від 15.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], за яким батько позивачки [PERSON] подарував відповідачу 1/2 частину житлового будинку №68 по вул. Залізнична в м. Біла Церква Київської області. Позивачка просить суд визнати вказаний договір дарування недійсним, оскільки вважає, що він був укладений [PERSON] внаслідок помилки, а саме останній вважав, що підписує договір довічного утримання в обмін на довічне утримання, догляд з боку [PERSON] Так, його таємно привезли до нотаріуса та надали на підпис договір, в силу свого похилого віку, стану здоровя, юридичної необізнаності він не міг зрозуміти зміст договору, однак повністю довіряючи сину [PERSON] та будучи впевненим, що укладає договір довічного утримання, помиляючись щодо правової природи правочину, підписав його. Позивачка просить суд визнати недійним договір дарування 1/2 частини житлового будинку №68 з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вул. Залізнична в м. Біла Церква Київської області, укладений 05.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивачка та її представники підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали посилаючись на те, що згідно норм чинного законодавства не можливо укласти договір довічного утримання між батьками та дітьми, оскільки у останніх існує обовязок утримувати батьків згідно відповідних норм СК України. Крім того, стороною позивача не надано допустимих та належних доказів, які б вказували на помилку під час вчинення оспорюваного договору дарування. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення третьої особи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [PERSON] за рішенням Білоцерківської міськради №17А від 12.01.1972 року набув у власність домоволодіння №68/2 по вул. Залізничній в м. Біла Церква. 05.12.2013 року останній подарував своєму сину [PERSON] вказаний житловий будинок з відповідно частиною господарських та побутових будівель та споруд, що стверджується копіями свідоцтва про право власності на будівлю від 15.02.1972 року, договору дарування від 05.12.2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1136. Як передбачено в п. 1.1, 1.2 договору дарування, у власність обрадованого переходить 1/2 частина житлового будинку №68 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташовані за адресою: Київська область м. Біла Церква, вул. Залізнична. Позивачка та її представник просять суд визнати недійсними вказаний вище договір дарування з тих підстав, що покійний [PERSON] погоджувався на передачу нерухомого майна у власність сина виключно за умови довічного утримання, при укладенні договору дарування він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після їх укладення. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття дарувальником фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік дарувальника, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік дарувальника, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року. В судовому засіданні було встановлено, що померлий [PERSON] за життя страждав на онкологічні захворювання, 20.11.2013 року в Київській міській клінічній лікарні №1 йому була проведена операція, консервативна спазмолітична, протизапальна, анти секреторна терапія, встановлений клінічний діагноз саркома голівки підшлункової залози, 4 стадії, стан після паліативної операції (2012 року інститут хірургії ім. Шалімова) холедоходуоденоанастомоз), проростання дванадцятипалої кишки, висока кишкова непрохідність, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №22035 [PERSON] Згідно медичної документації в матеріалах справи, останній з 16.08.2012 року по 28.08.2012 року перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні № 1 з діагнозом загострений панкреатит, хронічний холецистит в стадії загострення; після цього в з 18.11.2013 року по 26.11.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні №1. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №252 від 19.12.2013 року хвороби що призвели до смерті [PERSON] є: ендогенна інтоксикація, місцеве поширення хвороби, метастази в печінці, рак підшлункової залози. Все наведене стверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №22035 [PERSON], копією лікарського свідоцтва про смерть №252 від 19.12.2013 року, історією хвороби [PERSON] Всі вказані діагнозі встановлені та проходження стаціонарного лікування проводились безпосередньо до і в період грудня 2013 року, тобто, до того і в період, коли було укладено оспорюваний договір дарування. Отже, дарувальник [PERSON] на момент укладення договору дарування був особою похилого віку, стаждав на осколочні захворювання, на що вказано вище, потребував постійної сторонньої допомоги та догляду, майже не говорив, лише міг кивати головою, що сторонами не заперечується та підтверджується показами свідка [PERSON], яка є сусідкою по спірному будинку, добре знала [PERSON], періодично провідувала останнього за місцем його проживання, показами свідків [PERSON] та [PERSON], які є родичами померлого та добре обізнані про його стан здоровя на час укладення опорюваного договору дарування. Сторонами по справі, не заперечувався той факт, що за життя [PERSON] постійно проживав в частині будинку №68 по вул. Залізнична в м. Біла Церква, яка виділена в кв. № 1, як до укладення оспорюваного договору дарування, так і після його укладення до самої смерті. Також в судовому засіданні встановлено, що необхідну допомогу [PERSON] та догляд забезпечував його син відповідач по справі [PERSON], якому батько передав всі документи на майно та ключі від будинку. Останній хоч і надав суду довідку про його проживання разом із померлим, насправді постійно проживав в кв. 65 будинку 46 по бул. 1-го травня в м. Біла Церква. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, вказана фіктивна довідка була йому необхідна для отримання допомоги на поховання батька. В судовому засіданні також встановлено, що позивачка по справі [PERSON] проживала окремо від батька, приїздила провідувати його періодично. Сама позивачка не заперечувала того, що її брат доглядав батька та постійно піклувався ним. Також, в судовому засіданні встановлено, що за життя померлий [PERSON] мав у власності крім спірного будинку, ще один житловий будинок №17 по вул. Лазаретна в м. Біла Церква, але проживати в ньому не міг у звязку із тяжким станом здоровя та відсутністю в будинку необхідних побутових умов. Крім того, як стверджують сторони по справі, вказаний будинок не використовується як житло з 2003 року, а отже умови проживання в ньому є незадовільними. Суд ставиться критично до пояснень відповідача про наміри [PERSON] подарувати йому спірний будинок у звязку із допомогою та постійним доглядом і піклуванням, який виник після проведеної [PERSON] операції, оскільки вони не є послідовними та протирічать встановленим судом фактам. Так, лікарська операція померлому [PERSON] була проведена 20.11.2013 року, а звіт, необхідний для укладення оспорюваного договору дарування, про незалежну оцінку вартості спірного будинку за заявою відповідача був проведений 30.10.2013 року, тобто до вказаної лікарської операції. Даний факт свідчить про таємне вчинення умисних дій відповідачем [PERSON] спрямованих на підготовку необхідного пакету документів для укладення оспорюваного договору і намагання останнього отримати спірний будинок у подарунок з метою виведення його зі складу спадкового майна. Згідно правових висновків Верховного Суду України, на які вказано вище в рішенні, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, встановлені судом вказані вище факти дають суду право дійти висновку про підтвердження обставин щодо укладення оспорюваного договору дарування саме під впливом помилки. Так, подарований будинок був єдиним місцем проживання дарувальника як до укладення договору так і після нього. Особові рахунки по спірному будинку до цього часу лишились оформленими на дарувальника. Отже, фактична передача будинку не відбулась. Відповідач по справі в судовому засіданні визнав факт домовленості з дарувальником [PERSON] щодо обовязку довічно утримувати останнього, і на підтвердження цього померлий передав саме відповідачу ключі від будинку та всі документи на своє майно та жадав отримувати і отримував до самої смерті догляд саме від нього. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Наведене свідчить про те, що [PERSON] як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу нерухомого майна у власність відповідача за умови його довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину прав та обовязків, які виникнуть після його укладення. Щодо посилань відповідача та його представника, без зазначення конкретної норми закону, на встановлену чинним законодавством заборону на укладення договорів довічного утримання між батьками та дітьми, оскільки у останніх існує обовязок утримувати батьків згідно відповідних норм СК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Сімейний кодекс України прямо не передбачає можливості укладення договорів повнолітніми дітьми між собою з приводу надання утримання батькам, а також договорів між повнолітніми дітьми і батьками про надання утримання останнім. Разом із тим, ч. 1 ст. 9 Сімейного кодексу України містить положення, відповідно до якого батьки і діти можуть врегулювати свої відносини за домовленістю чи договором, якщо це не суперечить вимогам законодавства і моральним засадам суспільства. Аналіз зазначеної норми приводить до висновку про те, що законодавець допускає можливість укладення між батьками і їх повнолітніми дітьми договорів про довічне утримання. Оцінивши подані сторонами докази кожен окремо та у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, як це передбачено законодавцем у ст. 212 ЦПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Судові витрати суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, що відповідає приписам ст. ст. 79,88 ЦПК України, а саме: 551,20 гривень судового збору, які були сплачені позивачкою при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved