Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина: [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони являються братом та сестрою, після смерті батьків позивач та відповідач стали співвласниками квартири , яка розташована за адресою: [ADDRESS] в рівних частках. Спірна квартира є трикімнатною, загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м, складається з трьох житлових кімнат. Позивачка не проживає у спірній квартирі з 01.01.2014 року, фактично проживаючи у квартирі свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, навпаки, займає всю спірну квартиру, користуючись усіма кімнатами спірної квартири, в якій крім відповідача, також зареєстроване місце проживання його неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Саме з тієї підстави, що спірні правовідносини за цим позовом стосуються також і неповнолітнього сина відповідача: [PERSON] , [INFO] , до участі у цивільній справі за цим позовом, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, позивачкою залучено Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Таким чином, оскільки на даний час в добровільному порядку вирішити питання щодо порядку користування квартирою не вдалось, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 16.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвали судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 21.09.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні. У судовому засіданні позивачка вимоги позовної заяви підтримала, просила задовольнити, надаючи пояснення посилалась на обставини, що викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги частково та просив виділити позивачці найменшу житлову кімнату, оскільки на даний час вона забезпечена житлом. Представник третьої особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином. В ході розгляду справи подавали заяву про здійснення розгляду справи у відсутності представника Служби та за результатом розгляду справи ухвалити рішення з урахуванням житлових інтересів неповнолітньої дитини. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності (в рівних долях) належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з технічним паспортом спірна квартира [ADDRESS] є трикімнатною, має загальну площу 67,3 кв.м., житлову площу 40,6 кв.м. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, а саме кімнати площею 17, 8 кв.м, кімнати площею 10,1 кв.м, кімнати площею 12, 7 кв.м. та приміщень загального користування: кухні площею 7,7 кв.м, ванної кімнати площею 2,7 кв.м, вбиральні площею 1,3 кв.м, коридору площею 10,3 кв.м. Зі змісту позовної заяви, позивач та відповідач є братом та сестрою, оскільки на даний час згоди щодо порядку користування спірною квартирою сторони не дійшли, позивачка звернулась до суду. Крім того, внаслідок несплати відповідачем житлово - комунальних послуг на утримання вищевказаної квартири виникла заборгованість, а тому позивачка з метою належної сплати встановлених законом обов`язкових платежів щодо утримання Ѕ частини квартири, що належить їй на праві власності, просила суд встановити порядок користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 41 Конституції України № 254к/96-ВР від 28.06.1996 року, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, визначено поняття права власності, що є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Такі ж роз`яснення містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» № 15 від 22.12.1995 року, де зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, враховуючи рівність співвідношення часток у спірній квартирі належних сторонам, як співвласникам квартири, розмір житлових кімнат спірної квартири, позивачка просить суд встановити порядок користування спірною квартирою [ADDRESS] , виділивши їй житлову кімнату площею 17,8 кв.м., а відповідачу житлові кімнати площами 12,7 кв.м., 10,1 кв.м. спірної квартири, усі інші приміщення спірної квартири залишити у спільному користуванні. Суд вважає даний розподіл житлових кімнат відповідатиме часткам сторін у праві спільної часткової власності та не порушує майнових прав та житлових умов іншого співвласника, тобто відповідача та його малолітнього сина. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку за можливе закріпити запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири та виділити позивачці у користування житлову кімнату площею 17,8 кв.м., а відповідачу відповідно виділити у користування дві житлові кімнати площами 12,7 кв.м., 10,1 кв.м. Усі інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні. Запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири не відповідає ідеальним часткам позивачки та відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру, проте встановити інший порядок користування квартирою відповідно до ідеальних часток є технічно неможливим. Таким чином, запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями квартири найбільш відповідає її та відповідачу часткам у праві спільної часткової власності та жодним чином не порушує майнових прав та житлових умов відповідача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки порушені житлові права підлягають захисту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved