Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що є власником 34/100 частин домоволодіння по вул.Філософській,57-а в м.Дніпропетровську. В належній їй частині домоволодіння зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким було розірвано 21.03.2007 року. Посилаючись на те, що з моменту розірвання шлюбу відповідач в домоволодіння не проживає, витрат по утриманню майна не несе, добровільно з реєстрації не знявся та його місцезнаходження не відомо, позивача просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належною їй часткою домоволодіння та зобовязати третю особу зняти останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивачка позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судові засідання повторно не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. З урахуванням повторної неявки відповідача, думки позивачки та положень ст.ст.169.224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та останнім на праві спільної часткової власності належало 34/100 частин домоволодіння по вул.Філософській,57-а в м.Дніпропетровську, по 17/100 частин кожному. З 01.05.2005 року та по теперішній час відповідач зареєстрований за вказаною адресою. На підстав договору дарування від 06.07.2006 року належну відповідачу частку ним було подаровано позивачці та на теперішній час остання є власником 34/100 частин домоволодіння. 21.03.2007 року шлюб між сторонами було розірвано. Як зазначила позивачка, після розірвання шлюбу в 2007 році відповідач залишив місце реєстрації та до теперішнього часу в домоволодінні не мешкає, витрат на утримання майна не несе. Добровільно з реєстрації не знявся. Факт не проживання відповідача в домоволодінні підтверджується відповідними актами від 17.10.2015 року, 27.01.2016 року, 21.03.2016 року, довідками Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області щодо проведення розшуку відповідача за заявою позивачки, втрати звязку з останнім з квітня 2007 року та встановлення його перебування в м.Києві. Остаточне місцезнаходження встановлюється. В обґрунтування правових підстав предявленого позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачка посилалась на норми ст.ст.71,72 ЖК України. Відповідно до розяснень, наданих в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання. У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. В п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В п.34 вказаної постанови розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК ) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст.71,72, 116,156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. В п.39 постанови розяснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст.ст.71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В звязку з цим, враховуючи фактичні підстави предявленого позову та встановлені по справі обставини, суд вважає, що при вирішення спору положення ст.ст.71,72 ЖК України не підлягають застосуванню та слід керуватись нормами глави 32 ЦК України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. А відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.п.4,5 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Як встановлено судом відповідач вселився, був зареєстрований та проживав в домоволодінні по вул.Філософській,57-а в м.Дніпропетровську, як співвласник цього домоволодіння. Після припинення права власності, в звязку із відчуженням належної йому частки у домоволодінні позивачці на підставі договору дарування, останній втратив право користування останнім, як співвласник, але на підставі ст.405 ЦК України набув особистого сервітуту права користування домоволодінням, як члені сімї власника житла (позивачки). Після розірвання шлюбу з позивачкою та залишенням житла в 2007 році і не проживанню в останньому до теперішнього часу, тобто на протязі 9 років, останній в силу зазначених вище положень ч.1 ст.406 ЦПК України втратив право користування житлом. А тому, з урахуванням підстав предявленого позивачкою позову щодо припинення права власності відповідача на домоволодіння, в звязку з відчуженням належної йому частки позивачці, втрати відповідачем статусу члена сімї позивачки та не проживання за спірною адресою з 2007 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування 34/100 частинами належного їй домоволодіння по вул.Філософській,57-а в м.Дніпропетровську, є обґрунтованими і підлягають задоволенню на підставі ст.ст.405,406 ЦК України. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи із вказаної норми закону рішення суду про позбавлення права користування житло-вим приміщенням є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації місця проживання відповідним органом реєстрації. Крім того, Кіровський районний відділ в м.Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, залучений позивачкою до справи в якості третьої особи, а тому заявлення до нього вимог про зобовязання зняття відповідача з реєстрації не ґрунтується на положеннях ЦПК України. В звязку з вищевикладеним в задоволенні вказаних позовних вимог позивачці слід відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial