Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивачка звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] третя особа Прватний нотаріус ХМНО Дорогій Валентина Анатоліївна про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просить суд договір купівлі-продажу, посвідчений 15 травня 2002 року приватним нотаріусом ХМНО Дорогій Валентиною Анатоліївною, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] визнати право чином недійсним; витребувати з володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що з 1981 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу за спільні кошти вони придбали трьох кімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] . В 2002 році їх з чоловіком стосунки погіршились через зраду чоловіка. Однак згодом стосунки налагодились та чоловік повернувся к сім`ю. В зв`язку з потребами на лікування, через похилий вік, позивачка запропонувала чоловіку продати квартиру [ADDRESS] . У відповідь він зізнався, що за договором купівлі-продажу, посвідченим 15 травня 2002 року приватним нотаріусом ХМНО Дорогій Валентиною Анатоліївною, право власності на дану квартиру перейшло від нього до його коханки [PERSON] . Також вона дізналася, що при укладенні правочину від імені продавця діяла рідна сестра покупця [PERSON] . Вказує, що її чоловік не отримував грошових коштів за продаж їх спільної квартири. На підставі викладеного позивач була вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що квартира, яка є предметом договору придбана в період шлюбу, є спільним майном подружжя. Дружина згоду на реалізацію квартири не надавала, у зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що договір був безгрошовий, та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін призводить до наступного. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 29.08.1981 року. Відповідно до договору купівлі-продажу № Н1-669 від 27 червня 1996 року [PERSON] придбав трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.05.2002 року за реєстровим номером 1369 [PERSON] яка діяла за довіреністю від імені [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] за 10783 грн. Згідно листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 06.06.2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2002 року посвідченого ПН ХМНО Дорогій В.А. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.07.2021 рок була витребувана копія нотаріальної справи у Харківському обласному державному архіві. Так, згідно доручення від 26.03.2002 року [PERSON] уповноважив [PERSON] продати за ціну та на умовах за її розсудом квартиру [ADDRESS] . Згідно заяви [PERSON] повідомила ПН ХМНО [PERSON] , що на момент придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебував. Відповідно до Цивільного Кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином у зв`язку з тим, що правочин був безгрошовий, укладений без згоди дружини [PERSON] , порушує право власності позивача, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 15 травня 2002 року приватним нотаріусом ХМНО Дорогій Валентиною Анатоліївною, за реєстровим номером № 1369.., підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо витребування з володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором було придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у таких випадках: якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. П. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р. (далі - Постанова №5 від 07.02.2014 р.) передбачено, що згідно зі ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Верховний Суд України в Листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 р. (далі - Лист ВСУ від 01.07.2013 р.) визначив, що у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити, оскільки вона подана передчасно. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial