Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Приватного Акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилалася на ті обставини, що з 20 листопада 2011 року по 5 лютого 2015 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем , та була звільнення на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України. На час звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату в розмірі 15262,33 гривні, які по теперішній час не сплачені. Також при звільненні відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, але повного розрахунку вона так і не отримала. У звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у необхідності постійно докладати зусилля щодо забезпечення матеріального утримання своєї родини, оскільки заробітна плата була її єдиним заробітком. Суму моральної шкоди позивач оцінює в 1000 гривень. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 15262,33 гривні, середній заробіток за час затримки розрахунку, вихідну допомогу, та моральну шкоду в сумі 1000 гривень. В судове засідання позивачка не зявилася від неї в матеріалах справи є заява с проханням розглядати справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» в судове засідання не зявився, по невідомій суду причині, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 20 жовтня 2011 року по 5 лютого 2015 року працювала в [PERSON] «Азовектросталь» машиністом крану, що підтверджується копією трудової книжки. ( а.с.8-12). Згідно довідки [PERSON] «Азовектросталь» сума заборгованості по заробітній платі в період з вересня 2014 року по день звільнення 5 лютого 2015 року з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги в розмірі 3415,26 гривень складає 16 326,55 гривень з урахуванням утриманих податків та зборів. Відповідно до ст.. 44 КЗпП України в разі припинення трудового договору з підстав зазначених в пунктах 1,2,6 ст. 40 КЗпП України працівнику сплачується вихідна допомога в розмірі не менше середньо місячного заробітку. Оскільки судом було встановлено що позивачку було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, а середньомісячна заробітна плата її складає 3415,26 гривень то зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовьязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як убачається з позовних вимог та не спростовується представником відповідача, позивач [PERSON] в день звільнення знаходилася на робочому місці і з нею не було проведено остаточного розрахунку. ( а.с.27-30) Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення по справі, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно довідки № 1413 від 5 червня 2015 року, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 3415,26 гривень, а середньоденна заробітна плата складає 158,85 гривень. Оскільки позивача було звільнено 5 лютого 2015 року а на момент розгляду справи підприємство не розрахувалося з [PERSON] в межах визнаних сум, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за 108 днів прострочення виплати а саме з 6 лютого 2015 року по 16 липня 2015 року. Відповідно до п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином середня заробітна плата за час затримки розрахунку складає: 158,85 х 108 = 17 155,8 гривень. Враховуючи той факт, що відповідачем не було доведено суду той факт, що заборгованість по виплаті зарплати сталася не по його вині, суд вважає, що сума 17 155,8 гривні середній заробіток за 108 днів затримки розрахунку, підлягають стягненню з відповідача. Також однією з позовних вимог позивача [PERSON] є стягнення моральної шкоди в сумі 1000 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вима-гало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про су-дову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудо-вих відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шко-ди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений по-зивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, прихо-дить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 гривень. Відповідно до п.1 ч.І ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України позивачі, робітники та службовці, звільненні від сплати судового збору з позовів про стягнення заробітної плати. При цьому, ч.3 ст. 88 ЦПК України встановлено, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] . задоволені то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 гривень. На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року,

Outcome: partial