Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивачка в позові вказує, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Її право власності на вищезазначений будинок підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.11.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Майбородою Г.П. та зареєстрованим в реєстрі №1914. На даний час в її житловому будинку залишаються зареєстрованими відповідачі [PERSON]., [PERSON] та їхній неповнолітній син [PERSON]., а також син [PERSON]. від першого шлюбу-[PERSON] Після продажу будинку відповідачі обіцяли знятись з реєстрації в будинку, однак по теперішній час цього не зробили. Місце їх перебування невідоме. Відповідачі залишаються зареєстрованими в будинку, однак в ньому не проживають, в зв'язку з чим вона позбавлена права розпоряджатись своєю власністю. За вказаних обставин позивачка звернулась в суд з даним позовом. В судове засідання позивачка не з'явилася, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча про час та день розгляду справи повідомлялись належним чином. За вказаних обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Її право власності на вищезазначений будинок підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.11.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Майбородою Г.П. та зареєстрованим в реєстрі №1914. На даний час у вищевказаному житловому будинку залишаються зареєстрованими відповідачі [PERSON]., [PERSON] та їхній неповнолітній син [PERSON]., а також син [PERSON]. від першого шлюбу-[PERSON] Місце перебування відповідачів невідоме, вони залишаються зареєстрованими в будинку, однак в ньому не проживають, в зв'язку з чим позивачка позбавлена права розпоряджатись своєю власністю. Частиною 1 та 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 СК України). Згідно ст. 4 Декларації прав дитини, дитина повинна мати право на житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до вимог ст.16 Конвенції про права дитини, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що реєстрація неповнолітнього Бевзюка Святослава Романовича порушує її право власності, яке підлягає захисту відповідно до норм Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. У відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Той факт, що відповідачі, які зареєстровані в [ADDRESS] з 18.11.2015 року по теперішній час не проживають підтверджується актом проживання від 17.03.2017 року №162, складеним комісією Байківської сільської ради та довідкою виконавчого комітету Байківської сільської ради №461 від 16.06.2017 року. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплене право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України ). Враховуючи, що відповідачі зареєстровані в будинку позивачки, однак з 18.11.2015 року в ньому не проживають та не являються членами сім'ї позивачки, суд вважає за можливе визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] такими, що втратили право на користування житловим будинком за місцем реєстрації. Позовну вимогу в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком за місцем реєстрації суд вважає безпідставною, оскільки позивачкою не надано доказів того, що неповнолітній має інше житло на праві власності де б міг бути зареєстрованим. Крім того, дана позовна вимога суперечить ЗУ «Про охорону дитинства» та Конвенції про права дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial