Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову вказує, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано 30.09.2003 року. В період шлюбу в них народилася дочка: [PERSON]. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на її утримання майже не надає. Вказує, що вона в даний час працює за кордоном в Німеччині в м. Ульм і бажає щоб її донька проживала разом з нею. В зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] згоди на виїзд неповнолітньої дочки - [PERSON] за кордон не надає, то вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право залишити територію України. Відповідно до п. 16 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 21.03.1995 року за відсутності згоди одного з батьків, виїзд за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. А тому, просить надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] разом з нею без згоди батька - [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON], за довіреністю [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала та пояснила, що позивачка просить надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO] для проживання разом з нею та без дозволу на те батька - [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши що вони не обґрунтовані та не доведені в належними доказами. Крім того, пояснив що надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] для проживання за кордон, порушує права батька, який має право на спілкування з дитиною, участь в її вихованні. А тому, просив відмовити в задоволенні позову. В судове засідання представник третьої особи - Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації не з'явився, начальник служби направила до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Заслухавши пояснення представників позивачки [PERSON] - [PERSON], [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК). Звертаючись з даним позовом до суду позивачка, як на підставу своїх вимог, посилається на ст. 155 СК та п. 16 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 21.03.1995 року. Однак стаття 155 СК України не регулює порядок виїзду за кордон неповнолітніх осіб без згоди одного із батьків, а лише визначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Правила оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені постановою КМУ № 231 від 21.03.1995 року, на які посилається позивачка, також не регулюють цих правовідносин, а регулюють порядок оформлення та видачі паспортів громадянам України за кордон та проїзних документів дитини, про що позивачка в даному позові не просить. А тому вказані норми чинного законодавства не можуть бути підставою для задоволення позову. Стаття 33 Конституції України на яку також посилається позивачка гарантує кожному громадянину, в тому числі і дитині, свободу пересування, вільне право залишати територію України, якщо це відповідає інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони ([PERSON] та [PERSON]) перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30.09.2003 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку: [PERSON], [INFO], яка згідно пояснень учасників процесу проживає разом з батьками позивачки. Мати дитини - [PERSON] проживає за кордоном в Німеччині в м. Ульм та має намір вивезти дитину на проживання до Німеччини. Батько дитини - [PERSON] проживає в с. Сагунівка Черкаського району Черкаської області. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця норма конкретизується сімейним законодавством, глава 13 «Особисті немайнові права і обв'язки батьків щодо дитини» Сімейного Кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини ст. 18 проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 в редакції постанови КМУ від 25.08.2010 р. № 724, передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини, про надання дозволу на виготовлення якого позивачка не просить. В судовому засіданні представниками позивачки не доведено належними та допустимими доказами, що виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] за кордон на проживання буде відповідати інтересам самої дитини. Крім того, в судовому засіданні хоча і встановлено, що позивачка зареєстрована в квартирі [ADDRESS], але з даної довідки про прописку не вбачається, які умови проживання позивачки в зазначеній квартирі та чи створені в ній належні умови для проживання неповнолітньої [PERSON]. Також не доведено належними доказами, що неповнолітній [PERSON] буде забезпечено право на навчання, в якій саме школі вона буде навчатися. Крім того, при винесенні рішення, суд виходить з того, виїзд дитини на проживання за кордон без згоди батька на підставі рішення суду є грубим порушенням права батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, яке передбачене ст. 141 СК України (батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою). Також Конвенцією «Про права дитини» (ч. 1 ст. 3), ратифікованою постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адмiнiстративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню iнтересiв дитини. Оскільки в судовому засіданні представниками позивачки не доведено належними доказами, що виїзд за кордон буде відповідати саме інтересам неповнолітньої дитини - [PERSON], не порушуватиме її права на належний рівень життя, освіту, соціальний захист, а також враховуючи відсутність висновку Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації про доцільність такого виїзду неповнолітньої [PERSON] за кордон (надається на підставі ч. 5 ст. 19 СК України), суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed