Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] та з урахуванням уточненої позовної заяви просила визнати договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] від 24.04.2010 року недійсним, визнати за нею право власності на зазначену квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 1995 року їй на праві власності належала квартира [ADDRESS], яку вона 24.04.2010 року подарувала неповнолітньому онуку [PERSON] У квітні 2010 року вона мала інвалідність другої групи, постійно потребувала медичної допомоги та догляду і мала непрацездатний вік 69 років. Її дочка і онук вмовили її укласти договір, на підставі якого, вони б змогли за нею доглядати, а вона після своєї смерті надавала б їм право власності на свою квартиру. На безоплатну передачу їм квартири у власність на момент вчинення правочину вона не погоджувалася, тому що квартира була її єдиним житлом. Вона попросила дочку, [PERSON], знайти нотаріуса. До укладення і на момент укладання договору дарування дочка та онук обіцяли що будуть у подальшому матеріально допомагати їй і доглядати за нею, тому вона погодилась. 24.04.2010 року вона уклала запропонований договір дарування 2-кімнатної квартири [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю.В., реєстровий номер 541. Позивачка не сприйняла договір, який укладає, договором Дарування, тому що пункт 6 вказаного договору містив вимогу матеріального характеру - право довічного користування даром. Ні відповідачі, ні нотаріус не роз'яснили, що договір, який вона мала намір укласти повинен мати назву договору довічного утримання та містити умови такого утримання. Ніяких підстав, які б свідчили про бажання безоплатно позбутися свого єдиного житла, враховуючи стан здоров'я та похилий вік в неї не існувало. Під час укладення правочину вона сподівалась на надання їй відповідачем необхідної матеріальної допомоги і догляду, але на жаль цього не сталося. Нічого у ставленні відповідача до неї після укладення угоди не змінилося. Усвідомлення того, що родичі не виконують умов договору по її довічному утриманню - вплинуло на стан її здоров'я. Звернення до відповідачів з проханнями про допомогу ні до чого не привели. 9 грудня 2010 року вона перенесла геморагічний інсульт. Дане захворювання було спровоковано вказаними вище обставинами та суперечками щодо розірвання договору дарування. Отримавши доступ до спірного житла, відповідачі більше не відвідували її в лікарні. Після інсульту вона перебувала в небезпечному для життя стані і ще більше ніж раніше мала потребу у харчуванні, медикаментах, сторонньому догляді. Тривалий час вона була паралізована, потім вчилася ходити, відчувала себе дуже погано і не мала можливості звернутися до правоохоронних органів. Лише у 2015 році вона знайшла в собі сили подати позов до суду. Спірна квартира фактично у власність відповідача не передавалась, оскільки вона продовжує проживати в спірній квартирі. Вважає, що договір дарування був укладений під впливом помилки. В судовому засіданні представник позивачки підтримав уточнену позовну заяву, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив поновити строк позовної давності, оскільки позивачка ще до укладення договору мала інвалідність 2-ї групи та тривалий час хворіла. Після перенесеного інсульту отримала першу групу інвалідності, була паралізована та прикута до ліжка, тривалий час не мала змоги звернутись до суду, дані обставини підтверджуються медичними даними. Просив позов задовольнити та визнати поважними причини пропуску позовної давності. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову посилаючись на те, що відсутні підстави для поновлення строку на звернення до суду з позовом, оскільки згідно медичних даних наданих позивачкою вона перебувала на лікуванні 134 дні, доказів про те, що вона ще рік була прикута до ліжка суду не надано. Також зазначав, що в матеріалах справи міститься ухвала Червоно-заводського районного суду м.Харкова від 25.04.2008 року по справі №22-ц-2917/2008, якою було постановлено накласти арешт на 63/100 часток житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого по [ADDRESS]. Зазначав, що спірне житло, на його думку, на сьогоднішній день не є єдиним житлом позивачки, що їй належить частина будинку по [ADDRESS] при цьому посилався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Вказував, що позивачка , для того щоб уникнути відповідальності у зв'язку з накладенням арешту суду на майно, а не тому, що вона потребувала сторонньої допомоги та особливого догляду уклала договір дарування квартири з відповідачем. Наявність в договорі дарування від 24.04.2010 року пункту 6, відповідно до якого [PERSON] залишає за собою право вільного доступу до подарованої квартири та право довічного мешкання в цій квартирі, на його твердження, не свідчить про те, що оспорюваний договір не є договором дарування. Представник відповідача зазначав, що [PERSON] не потрібно було вчиняти жодних дій щодо фактичного прийняття дарунка, тому що відповідачем договір дарування був зареєстрований у встановленому законом порядку та за [PERSON] закріплено право власності на спірну квартиру, таким чином відповідач дар прийняв. Отже, підписавши договір дарування, отримавши оригінали правовстановлюючих документів та символи дарунку, а саме ключі від квартири, [PERSON] прийняв дарунок - квартиру і у нього виникло право власності з 24.04.2010. Вчинення жодних інших дій щодо прийняття дарунку чинне законодавство не передбачає. Просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач, не зважаючи на відповідну ухвалу суду про визнання його явки обов'язковою,в судове засідання не з'являвся, а з'явившись у судове засідання 31.01.2017 року на підставі статті 63 Конституції України відмовився від надання суду пояснень. Третя особа надала до суду письмову заяву с проханням слухати справу без участі третьої особи та її представника , проти позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити. Суд дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2010 року [PERSON] подарувала спірну квартиру своєму онукові [PERSON], який на час укладання договору був неповнолітнім, за згоди його батьків, уклавши нотаріально посвідчений договір дарування. З п.6 такого договору вбачається, що даритель залишає за собою право вільного доступу до подарованої квартири та може довічно мешкати в цій квартирі особисто, а обдарований за згодою батьків погоджується на це. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю.В., реєстровий № 541 від 24.04.10 року. Відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, в свою чергу позивачем було заявлено клопотання про поновлення такого строку. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частин 3-5 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачкою на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності надані: медична документація, яка свідчить про те , що з листопада 2002 року, згідно висновку МСЕК, [PERSON] була визнана інвалідом другої групи, що підтверджено посвідченням № 469 374 та довідкою МСЕК Сер.МСЕ № 071 763 (а.с.40,142, т.1). Згідно медичних довідок а.с.7-22 т.1.страждала низкою захворювань (гіпертонічна хвороба 2 ст., атеросклеротичний атеросклероз, мараксизм, мерцательна аритмія,гіпертрофія міокарда, атеросклероз аорти, та інших хронічних захворювань ). Після укладення угоди 24.04.2010 року продовжувала тяжко хворіти. З 9.12.2010 року по 23.12.2010 року перебувала на лікуванні в КУОЗ «Міській клінічній лікарні №7» з діагнозом ішемічний інсульт з гаморагічною трансформацією в басейні правої середньої мозкової артерії з лівосторонньою геміплегією на фоні дисциркуляторної атерогіпертонічної енцефалопатії 2-го ступеня, що підтверджено медичною випискою (а.с.15 т.1), в подальшому проходила лікування після наслідків інсульту (а.с.8-23,т.1, 37-41,т.2). З 14 червня 2011 року, на підставі рішення МСЕК, була визнана інвалідом 1-ї групи безстроково, потребувала постійного стороннього догляду , що підтерджено до-відкою Серія 10 ААА, № 609801 (а.с. 41, т.2). В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності позивачка також посилалася на покази свідка [PERSON], який підтвердив у судовому засіданні обставини тривалої хвороби та стану [PERSON] На запит суду, за клопотанням представника відповідача, з Адміністрації КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» надійшла відповідь від 27.12.2016 року №1388, згідно якої надана наступна інформація: «особа не може самостійно пересуватись з діагнозом: ішемічний інсульт з геморагічною трансформаціює в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічною геміплегією на фоні дисциркуляторної атерогіпертонічної енцефалопатії 2 ст. Передбачити ступінь регресу неврологічної симптоматики в реабілітаційний період неможливо». Суд дослідивши медичні довідки та виписки з історії хвороби [PERSON], показання свідка [PERSON] вважає необхідним поновити строк для звернення до суду, оскільки позивач перенесла тяжке захворювання, через яке їй було змінено групу інвалідності з другої на першу, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та допомоги до теперішнього часу, також суд враховує похилий вік позивачки. Посилання представника відповідача на ті обставини, що [PERSON] має зареєстровані на своє ім'я об'єкти нерухомості не знайшли свого підтвердження, та спростовуються дослідженими судом доказами. Довідка № 60743 757 від 6.06.2016 року відображає відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 06 червня 2016 року, згідно якої відомості щодо прав на нерухоме майно відсутні. Аналогічна інформація міститься у довідці № 66724509, а.с.19,т.2. Також, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М. у листі-відповіді від 12.01.2017 року № 1/01-17 роз'яснено, що інформаційна довідка № 72568308 від 8.11.2016 року є довідкою з Реєстру прав на нерухоме майно БТІ, який працював до 21 грудня 2012 року і відомості, що в ньому містяться не можуть бути змінені або знищені, а отже всі дії з нерухомим майном (укладення договорів купівлі-продажу, іпотеки, позики, дарування тощо), що були проведені після 21 грудня 2012 року в даному реєстрі не відображаються. Інформаційна довідка за № 60743 757 від 6.06.2016 року відображає відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 06 червня 2016 року, згідно якої відомості щодо прав на нерухоме майно відсутні. Таким чином за позивачкою [PERSON] жодної власності не зареєстровано. Крім того, доказами того, що на момент укладення угоди з [PERSON] (24.04.2010 року) спірна квартира [ADDRESS], була єдиним житлом позивачки - свідчить акт про пожежу та фото згорівшого житлового будинку, який для житла був непридатним. З цих підстав суд приходить до висновку, що спірна квартира була в позивачки єдиним житлом як на момент укладення угоди 24.04.2010 року так і на теперішній час. Суд також приходить до висновку про відсутність фактичної передачі спірного житла за оспорюваним договором дарування позивачкою відповідачу з тих підстав, що [PERSON], після укладення угоди, продовжує проживати в спірній квартирі одна та сплачує всі необхідні комунальні платежі за користування житлом, що підтверджено дослідженими судом доказами - копією договору (а.с.6,т.1); довідками ОВББ «СВІТАНОК» (а.с.8,43 т.2), квитанціями про сплату особисто [PERSON] комунальних платежів та листів комунальних служб, в яких зазначено, що відповідач не звертався до вказаних установ з метою переоформлення на своє ім'я особових рахунків ( том.2, а.с.44-60, 86, а.с.28,29,43,т.1), висновком відділу поліції, про те що відповідач не мав ключів від спірного житла (у зв'язку з чим зламували двері під час втрати позивачкою свідомості 9.12.2010 року). В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є до-говором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] він знає з 2002 року, вона сподівалась, що за нею будуть доглядати онук та дочка. В 2010 році вона вперше розповіла про договір довічного утримання, який вона на її переконання уклала, а діти їй не допомагали. Він та інші особи приходили до неї додому, ремонтували квартиру, прибирали. Договір він бачив, але самого тексту не пам'ятає. За весь час, у дні коли він приходив до [PERSON] [PERSON] жодного разу не бачив. В 2010 році, коли у [PERSON] стався інсульт, він та її знайомі приходили до неї, допомогли провести лікування у воєнному шпиталі, під час знаходження у госпіталі він жодного разу не бачив там родичів [PERSON] До 2010року [PERSON] постійно хворіла. Вона розповідала, що укладала договір, щоб за нею доглядали. Після укладання договору з позивачкою стався інсульт, після чого вона була паралізована та проходить тривале лікування до теперішнього часу. Суд аналізуючи пояснення свідка, прийшов до висновку, що не довіряти його свідченням підстав немає, оскільки вони не протирічать матеріалам справи, свідок не є заінтересованою у результаті розгляду справи особою. В судовому засіданні за клопотаням представника відповідача був прослуханий аудіозапис судового засідання від 30.09.2015 року, яке відбувалося під головуванням судді Чайка І.В. де [PERSON] надавала пояснення по суті свого позову, та зазначила, що бажає відновити право власності на спірну квартиру, їй потрібні гроші на лікування. Вважала, що у договорі була умова, що за нею будуть доглядати та її родичі на це погодились.Донька в спірній квартирі не проживала та навіть не приходила, щоб її провідати. Вона прохала повернути квартиру, але їй на це нічого не відповідали. Якби дочка та онук їй допомагали вона б не зверталась до суду. З дослідження вказаного аудіузапису суд приходить до висновку, що зазначені [PERSON] обставини, на які позивачка посилається під час надання пояснень 30.09.2015 року не протирічать обставинам на які вона посилається в уточненій позовній заяві. Суд також приймає до уваги, що вказані пояснення [PERSON] надавала в іншому складі суду, в обґрунтування позовних вимог , які були в подальшому нею уточнені. Відповідно до ч.1.ст.159 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Прослухавши пояснення [PERSON] суд приходить до висновку, що позивачка вважала, що уклала договір довічного утримання, про що не раз наголошувала, вважаючи, що за нею будуть доглядати дочка та онук. Суд не приймає заперечення представника відповідача, що раніше у [PERSON] були інші підстави для звернення до суду з позовом, оскільки відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову, крім того як зазначив в своїй ухвалі від 13.04.2016 року Вищий спеціалізований суд України, скасовуючи рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.09.2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.11.2015 року, що відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачка має право уточнити підстави позову з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права. З урахуванням зазначеної ухвали позивачкою були уточнені позовні вимоги, відповідно до яких [PERSON] просить скасувати договір дарування внаслідок помилки, за таких обставин суд досліджує докази щодо заявлених позовних вимог. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не можуть мати перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Таким чином, п.6 оспорюваного договору не відповідає вимогам ч.2.ст.717 ЦК України. Надання права довічного користування дарунком Закон відносить до дій майнового характеру (ч.1ст.725 ЦК України). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та враховуючи правову позицію Верховного суду України по справі № 6-202цс15, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 13.04.2016 року, якою скасовані попередні рішення по зазначеній справі та справу направлено до суду на новий розгляд, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] уклала оскаржувальний правочин внаслідок помилки. [PERSON] за своїм віком, станом здоров'я, потребою у сторонній допомозі не розуміла правову природу правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. [PERSON] була переконана, що відповідач стане власником її житла лише після її смерті, буде доглядати її протягом життя і саме тому в договорі міститься її право на користування житлом довічно. Крім того у позивачки не було бажання на відчуження свого єдиного житла, а та обставина, що відповідач фактично не прийняв дар, тобто не проживав у спірній квартирі свідчить про намір сторін укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. Так позивачка як інвалід першої групи звільнена від сплати судового збору. Позивачкою було заявлено дві вимоги, одна вимога майнового характеру та одна вимога немайнового характеру. У відповідності до Закону України «Про судовий збір», якщо у позові об'єднані вимоги майнового і немайнового характеру судовий збір за кожну вимогу справляється окремо. Ціна позову за вимогою матеріального характеру становить 540 000,00 грн., таким чином судовий збір за нею складає 5400,00 грн., за вимогу немайнового характеру розмір ставки судового збору становив 487,20 грн., таким чином з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 887,20 грн. На підставі викладеного ,

Outcome: approved