Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, мотивуючи тим, що з квітня 2002 року проживала без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] За час спільного проживання однією сім»єю подружжям набуто право власності на грошові кошти, які знаходяться на рахунку відповідача у Білоцерківській філії ПАТ КБ «Приватбанку», а тому просила суд поділити ці кошти порівну . На даний час відносини між сторонами погіршилися, що призвело до припинення відносин, а тому постало питання поділу спільно нажитого майна. Також послалася на норму ст.74 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що добровільно поділити майно можливості не має, а тому просила суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на половину грошового вкладу. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги повністю підтримали, послалися на вклад, який належить [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» в розмірі 100000грн. і просили стягнути половину суми вкладу на користь позивачки. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, послалися на ті обставини, що [PERSON] дійсно проживав у квартирі [ADDRESS] з 2002р. по серпень 2010р. на правах квартиранта, а потім переїхав проживати в інше місце, де уклад договір оренди житла, з відповідачкою спільного майна не мав ніколи, письмової угоди щодо оренди житла не укладалося, за оренду житлової площі платив позивачці гроші, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та до задоволення не підлягають. При цьому, судом враховується , що до правовідносин між сторонами за період з 2002р. по січень 2004р. підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Також, суд вважає, що в даному випадку правила статей 22,28,29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім»єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються згідно п.1 ст.17 Закону України «Про власність». Таким чином, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимоги позивачки про встановлення факту проживання з відповідачем як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, в період з 2002р. по 01.01.2004р. до задоволення не підлягають. Також в судовому засіданні було встановлено, що дійсно в період часу з 2004р. по вересень 2010р. позивачка і відповідач проживали однією сум»єю в квартирі [ADDRESS], як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Доказами цих обставин є те, що будь-якого письмового договору оренди житла позивачки, відповідачем до суду не надано. Згідно технічного паспорту на квартиру : квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат площею - 17,3 кв.м. та 14,0 кв.м., які не ізольовані. Вказана квартира, згідно до свідоцтвом про право власності від 01.02.2001р., виданим Міським управлінням ЖКГ м. Біла Церква, належить на праві власності позивачці, а вказаний житловий будинок належить ЖБК «Маяк». Згідно з довідкою ЖБК «Маяк» від 12.02.2014р. № 2 [PERSON] проживала однією сім»єю з [PERSON] з квітня 2002р. по вересень 2010р. Згідно з довідкою № 4 від 03.04.2014р. [PERSON] щомісячно платила за комунальні послуги за 2-х осіб. В судовому засіданні сторони не заперечували той факт, що [PERSON] в квартирі позивачки [PERSON], під час проживання з 2004р. по вересень 2010р. зареєстрований не був. Позивачка послалася на ті обставини, що під час спільного проживання з відповідачем у належній їй квартирі, підтримували відносини як чоловік і жінка, хоч шлюб між ними не зареєстрований. Вона особисто готувала йому їжу, прала одяг відповідача, піклувалася про його здоров»я, оскільки він хворів на порок серця, перебував на обліку у клініці ім.. Амосова м. Києва. Судом враховується і те, що позивачка [PERSON] ( у шлюбі [PERSON]) 02.12.1983р. розірвала шлюб з [PERSON] і у період часу 2004р. по 2010р. у іншому зареєстрованому шлюбу не перебувала. Відповідач [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] в 1997р. 20 березня і також в іншому зареєстрованому шлюбі в період з 2004р. по вересень 2010р. - не перебував. Свідки позивачки: [PERSON] показала, що [PERSON] це її колишня свекруха, і їй особисто відомо, що відповідач проживав однією сім»єю з [PERSON] яка називала його своїм чоловіком. Свідок [PERSON] показав, що він є рідним братом позивачки і йому відомо, що відповідач був співмешканцем сестри. Він особисто був у квартирі позивачки, де проживали разом сторони по справі. Аналогічні покази надала свідок [PERSON], яка показала, що коли вона приїзджала на дачу [PERSON], то бачила там [PERSON], який відносився до позивачки, як до дружини. Також свідок [PERSON] підтвердила, що сторони проживали однією сім»єю в квартирі позивачки, а вона приходила до них і бачила, що сварки виникали лише з приводу пияцтва відповідача. Свідок [PERSON] показала, що вона замужем за братом позивачки і їй відомо, що сторони підтримували шлюбні відносини, готували разом їжу, але чи були у них спільні грошові кошти їй не відомо. З врахуванням викладеного, судом достовірно було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період часу з 2004р. по вересень 2010р. у квартирі позивачки в [ADDRESS]. Але, при цьому судом враховані заперечення відповідача щодо пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. В даному випадку необхідно керуватися вимогами ст.257 ЦК України, яка передбачає, що загальна позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки. А згідно з ч.1 ст. 261 цього Кодексу - перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Відповідно до ч.2 цієї статті - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачкою обґрунтовані, оскільки спільне проживання сторони припинили з вересня 2010р., а до суду з позовом [PERSON] звернулася лише у лютому 2014р. і про поновлення пропущеного строку заяв не подавала. Але, при цьому, суд враховує і те, що відповідно до п.10 постанови пленуму ВСУ від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] був відкритий рахунок в ПАТ «Державний ощадний банк України», Білоцерківське відділення №211 і станом на січень 2004р. на рахунку перебували грошові кошти 8979,09грн. За період жовтень - грудень 2006р. з цього рахунку було знято 22000грн. та 15000грн., що підтверджується копією ощадної книжки (а.с.40,41). Як пояснив [PERSON], 15000 грн. він поклав ці кошти у жовтні 2006р. на рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» , з яким перебував у договірних відносинах з 2000р., перераховував на свій рахунок заробітну плату. Так, 09.12.2009р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір SAMDN 25000708685642 від 09.12.2009р., за яким [PERSON] розмістив вклад розміром 100000грн. та станом на вересень 2010р. на його рахунку перебувало 100122,41грн. (а.с. 32). Але, як зазначено у довідках ПАТ КБ «Приватбанк» від 27.06.2014р. №1596331 депозитний рахунок [PERSON] закритий 12.12.2011р., а згідно з довідкою від 25.06.2014р. № 30.1.0.0/2-20140620/2912 на рахунку [PERSON] за договором SAMDN 25000708685642 станом на червень 2014р. залишок коштів складає 0грн. Судом враховується і те, що згідно з п.24 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючи викладене, а також недоведеність позовних вимог щодо наявності на депозитному рахунку [PERSON], на час пред»явлення позову, грошових коштів, суд приходить до висновку , що позов до задоволення не підлягає. А так як, правовідносини, що встановлюються судом на підставі п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, в даному випадку, не мають правового значення для позивача, а тому позов до задоволення не підлягає у цілому.

Outcome: dismissed