Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: ухвалити рішення, яким відібрати у [PERSON] її малолітнього сина, [PERSON], [INFO], який проживає у будинку [ADDRESS] та передати його їй. Допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання та повернення їй дитини. Відповідачка [PERSON] позов не визнала повністю. Представник позивачки [PERSON] позов підтримав повністю та пояснив, що відповідачка безпідставно утримує в себе дитину позивачки і відмовляється її повернути матері. крім того рішенням судів Російської Федереції визначено постійне місце проживання дитини [PERSON] в м. Сургут Російської Федерації, громадянином якої він є. відповідно до ст. 163 СК України позивачка має переважне право на утримання дитини. крім того утримання відповідачкою дитини є порушенням Конвенції про міжнародно - правові аспекти викрадення дітей. Відповідачка [PERSON] пояснила, що позов вона не визхнає повністю. Дитину привіз до неї її син тобто батько дитини 3 травня 2014 року і до грудня 2014 року дитина перебувала в неї. вона сказала позивачці щоб дитина була в неї поки вони вирішать в суді справу про розірвання шлюбу. Відповідачка не переймалася дитиною. навіть в роддомі вона відмовлялася дитину годувати, оскільки вона опікувалася лише своєю кар*єрою. Син їй сказав, щоб питання про місце проживання дитини вирішив суд, тому дитину вона позивачці не повертала. Для дитини створені всі належні умови. дитина відвідує дитячий садок, розвивається нормально. Якщо позивачці повернути дитину, то вона не зможе їй дати належний нагляд. Дитина перебуває в неї на законих підставах - за згодою обох батьків, дитину ніхто не викрадав.до грудня 2014 року позивачка не зверталася до неї з проханням аовернути дитину. з таким проханням вона до неї звернулася лише 4 січня 2015 року, але вона їй відмовила, оскільки так попросив зробити її син. Представник відповідачки [PERSON] пояснив, що підтримує позицію відповідачки. першопочатково дитина перебувала у відповідачки за згодою позивачки та її колишнього чоловіка, тобто батьків дитини. в подальшому дитина перебуває у відповідачки за згодою та проханням батька дитини. Відповідачка [PERSON], як свідок дала суду показання про те, що дитина проживала в неї з травня 2014 року. Жодної зацікавленості дитиною позивачка не проявляла, фінансово дитину не підтримувала. Був період, коли вона не навідувала дитину більше 6 місяців. вона навідала дитину 10 грудня 2014 року і поїхала до своєї подруги. Також 4 січня 2015 року вона приїздила і просила передати їй дитину, але вона відмовила, оскільки син не дозволив повертати їй дитин. Бачитися з дитиною вона позивачці не перешкоджала. 26 березня 2015 року вона приїжджала, але дитини не було вдома. Дитина перебуває в неї за згодою батька дитини і є дозволи батька, а мати несумлінно виконувала свої обов*язки. В березні 2015 року її допитували правоохоронні органи, тому син дав дозвіл на перебування в неї дитини. Позивачка [PERSON], як свідок дала суду показання про те, що в травні 2014 року її чоловік за її усною згодою перевіз їхнього малолітнього сина [PERSON] з Російської Федерації в смт. Кельменці за місцем проживання відповідачки, тобто її свекрухи. Вони домовились з чоловіком, що дитини буде відпочивати у бабусі протягом літа. Влітку вона приїжджала також в Україну і з дитиною їздила у Вінницьку область в гості до своєї матері. Потім дитину знову залишила у відповідачки, оскільки було потрібно повертатися на роботу. Пізніше вона намагалася повернути дитину, але відповідачка під будь - яким приводом умовляла її не забирати дитину. В листопаді 2014 року у них чоловіком розпочалися непорозуміння і в грудні 2014 року вона приїхала в Кельменці, але [PERSON] відмовилася повернути їй дитину, поставивши умову, що дитину поверне, якщо вони розлучаться з її сином. Вона не дозволила їй перебувати в її квартирі і вона поїхала в село Буша Вінницької області до подруги. 27.02.2015 року вона розірвала шлюб у судовому порядку з чоловіком. З 02.01.2015 року по 04.01.2015 року вона знову приїхала в Кельменці та була з дитиною на квартирі у відповідачки, проте остання не дозволяла їй забирати дитину і з нею постійно перебувала вона або її син, через що вона не могла забрати дитину і не намагалася цього робити через конфлікт, щоб психологічно не травмувати дитину. Тому вона вимушена була повернутися в Росію, залишивши кошти на утримання дитини. До листопада 2014 року між нею та відповідачкою були нормальні стосунки, тому вона не могла припустити, що залишаючи дитину у відповідачки, яка є бабусею, остання буде чинити перешкоди в тому, щоб дитина повернулася з нею в Росію. Після такої поведінки відповідачки вона почала звертатися в різні державні органи з метою вирішити питання про повернення їй дитини, оскільки вона є мамою. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка [PERSON] є її подругою дитинства і взимку 2014 року вона приїхала до неї в село Буша Вінницької області, повідомивши при цьому, що відповідачка не повертає їй дитину. Зі слів позивачки їй відомо, що вона 4 рази приїжджала до неї, щоб забрати дитину, але вона не повертала їй сина. Чому відповідачка так вчиняла їй не відомо. Судом досліджені наступні докази: копія паспорта громадянки Російської Федерації [PERSON], копія паспорта громадянина Російської Федерації [PERSON], копія свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], копія свідоцтва про реєстрацію по місцю проживання [PERSON], копія лист Кельменецької РДА від 07.05.2015 року № 112, копія листа МВС України в Чернівецькій області від 24.04.2015 року № 56/142, копія висновку Кельменецького РВ УМВС України в Чернівецькій області від 05.01.2015 року по заяві [PERSON], копія ухвали Сургутського міського суду Ханти - Мансійського автономного округу - Югри від 26.02.2015 року, копія апеляційної ухвали від 2 червня 2015 року судової колегії в цивільних справах суду Ханти - Мансійського автономного округу - Югри, копія рішення Сургутського міського суду Ханти - Мансійського автономного округу - Югри від 27.02.2015 року, копія листа Кельменецької районної державної адміністрації від 23.06.2015 року № 131, копія заяви [PERSON] про оголошення розшуку [PERSON] від 26.03.2015 року, висновок Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області від 15.07.2015 року № 01-26/1823 щодо розв'язання спору між [PERSON] та [PERSON] щодо відібрання від останньої малолітнього [PERSON]., дозвіл [PERSON] на перебування за кордоном [PERSON], копія дозволу [PERSON] на виїзд за кордон [PERSON] Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON] [INFO], а відповідачка [PERSON] є його бабою. В травні 2014 року чоловік позивачки [PERSON] за її згодою перевіз малолітнього [PERSON] в смт. Кельменці по місцю проживання його матері відповідачки [PERSON], де дитина залишилася тимчасово проживати. Осінню 2014 року між позивачкою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] погіршилися стосунки. 4 січня 2015 року позивачка [PERSON] приїхала в смт. Кельменці по місцю проживання відповідачки [PERSON] з метою забрати малолітнього сина [PERSON], проте [PERSON] відмовилася повернути їй дитину, оскільки про це її попросив [PERSON], тобто батько дитини. Відповідно до рішень судів Російської Федерації шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та визначено місце проживання дитини за адресою: [ADDRESS]. В подальшому відповідачка [PERSON] також відмовилася повернути дитину позивачці [PERSON] Після відмови відповідачки повернути дитину позивачка [PERSON] розпочала звертатися з метою повернення дитини в різні державні органи України та Російської Федерації, зокрема органи міністерства внутрішніх справ України, в органи опіки і піклування - Кельменецьку районну державну адміністрацію, посольство Російської Федерації в Україні, проте відповідачка і після цього відмовилася повернути дитину позивачці. Після цих звернень позивачка звернулася із позовною заявою до суду. Вказані вище обставини стверджується взаємним зв'язком доказів, досліджених судом у їх сукупності. Отже, між позивачем та відповідачем склалися правовідносини з приводу місця проживання дитини та права на виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. В порушення ст.60 ЦПК України відповідачка та її представник не надали суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що відповідачка тримає дитину на підставі закону чи рішення суду, а також, що відібрання дитини у відповідачки суперечитиме інтересам дитини. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Судом встановлено, що з 4 січня 2015 року до часу звернення позивачки [PERSON] із заявою до суду утримання відповідачкою [PERSON] дитини - [PERSON] було неправомірним, оскільки позивачка зверталася до відповідачки безпосередньо та через відповідні державні органи з вимогою повернення дитини, а відповідачка такі вимоги проігнорувала та продовжувала утримувати дитину. Судом встановлено, що малолітня дитина незаконно утримується відповідачкою на території України без згоди позивачки. При цьому суд вважає, що права матері дитини до її переміщення в Україну ефективно здійснювались, своєї згоди на постійне проживання дитини в Україні вона не давала. На території України відповідачка забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, але ці обставини свідчать лише про належне ставлення відповідачки до дитини, як баби і повернення дитини до матері не свідчить, що таким чином обмежуються права відповідачки як баби відносно свого онука. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. Відповідачкою та її представником не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які б дозволяли відмовити у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання. Зокрема, не доведено фактів того, що позивачка фактично не здійснювала права піклування на момент утримування, або дала згоду утримування, або згодом дала мовчазну згоду на утримування, а також того, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, як наявність підстав для відмови у поверненні дитини відповідно до статті 13 Конвенції. Суд вважає, що в даному випадку відсутні виняткові обставини для розлучення малолітньої дитини з матір'ю, повернення малолітньої дитини не створить їй нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення його найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо, чому навпаки суперечать односторонні дії відповідачки, які реально загрожують звуженню кругозору дитини через суттєве обмеження спілкування матері з сином. Крім того, відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Суд відхиляє докази відповідачки у вигляді дозволу [PERSON] на перебування за кордоном [PERSON] та дозволу [PERSON] на виїзд за кордон [PERSON], оскільки дані документи мають тимчасовий характер, а також не спростовують доводи позивачки про її переважне право на особисте виховання дитини та переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з позивачкою. Крім того, сторонами визнана та обставина, що компетентними судами Російської Федерації визначено місце проживання дитини з позивачкою. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити повністю, саме: відібрати у [PERSON] малолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає за адресою [ADDRESS] та передати його [PERSON]. Суд вважає, що з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору. Суд також вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в частині відібрання у [PERSON] малолітньої дитини [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS] та передачі його [PERSON]. На підставі статті 9 Конституції України та статті 15,19 Закону України «Про міжнародні договори України», Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Декларації прав дитини від 20 листопада 959 року, ст. ст.151,163 СК України,

Outcome: approved