Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] подала до суду позов у якому просить ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд до країн - Єгипту, Турції, Болгарії та країн Шенгенської зони на оздоровлення та для морального розвитку [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] без згоди батька [PERSON] на період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2017 року. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що діти живуть з позивачкою. Він підтримує зв'язок з дітьми та позивачкою, купує дітям речі та подарунки. [PERSON] згідний надати дозвіл дітям на виїзд за кордон, але позивачка не зверталася до нього з приводу такого дозволу. Раніше він надавав дозвіл на виїзд дітей закордон. Представник Кельменецької районної державної адміністрації - як органу опіки та піклування Крупко Л.А. в судовому засіданні пояснила, що якщо мати и не зверталася до батька з приводу дозволу на вивезення дітей то її вимоги незрозумілі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася та надіслала до суду заяву у якій просить розглянути справу за її відсутності. Судом досліджені наступні докази: копію свідоцтва про народження [PERSON] виданого 23 вересня 2005 року на бланку [NUMBER], копію свідоцтва про народження [PERSON] виданого 10 листопада 2010 року на бланку [NUMBER] копію рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області по цивільній справі №2403/703/12 від 18 квітня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, копію заяви [PERSON] від 12 червня 2015 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано. В даний час діти сторін проживають з позивачкою. Відповідно до ст.ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. . Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із п.п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка зверталася до відповідача з вимогою надати згоду на виїзд дітей з України у конкретну державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, а відповідач відмовив у наданні згоди на виїзд дітей. Звертаючись з вказаним позовом, позивачка не зазначила часового проміжку перебування дітей у іноземній державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дочок та можливості спілкування з ними. Позивачка фактично просить дозволити виїзд дітей за кордон без згоди батька до всіх країн Шенгенської зони, Єгипту, Турції та Болгарії необмежену кількість разів, на будь-який час до 01 жовтня 2017 року. Такі вимоги позивачки суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі наведеного, ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 150, 155, 157 СК України, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: dismissed