Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , яким просила суд стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості спільного сумісного майна, а саме, легкового автомобіля «ВАЗ 211440», 2011 року випуску, VIN- [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та автомобільного причепу, державний номерний знак [NUMBER] у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Позов мотивований тим, що 25 вересня 1992 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено актовий запис за № 9. За час перебування в шлюбі, сторони спільних дітей не мають. Спільне проживання між сторонами припинено з квітня 2018 року. У вказаний період проживання позивачем та відповідачем за спільні кошти були придбані транспортні засоби: автомобіль ВАЗ 211440, державний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причіп державний номерний знак [NUMBER] , право на які було зареєстровано за відповідачем в реєстраційному відділі державної автомобільної інспекції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в судовій справі № 189/1601/18 визнано за кожною із сторін право власності: на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] ; на Ѕ частину автомобіля «ВАЗ 211440», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; на Ѕ частину автомобільного причепу 2001 року випуску державний номерний знак [NUMBER] . При цьому реального розподілу вказаного спільного сумісного майна проведено не було, судом лише визнані частки сторін у вказаному майні. Позивач зазначає, що, скориставшись тим, що цивільно-правовий спір потребував в судовому розгляді із жовтня 2018 року та остаточно його було вирішено лише постановою Дніпровського апеляційного суду 25 лютого 2020 року, з метою унеможливлення виконання вказаного рішення в частині визнання права власності за позивачем на Ѕ частину автомобіля «ВАЗ 211440», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; 17 вересня 2019 року, відповідач здійснив перереєстрацію автомобіля «ВАЗ 211440», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] по договору укладеному в ТСЦ, на свою сестру як нового власника яким на даний час є [PERSON] , при здійсненні даної перереєстрації також змінивши державний номерний знак вказаного автомобіля на [NUMBER] . Автомобільний причіп 2001 року випуску державний номерний знак [NUMBER] , право власності у Ѕ частині на який також в судовому порядку вказаною постановою Дніпровського апеляційного суду визнано за позивачем, відповідач приховав. Зазначає, що під час судового розгляду цивільно-правового спору, щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя в судовій справі №189/1601/18, сторонами погоджено вартість майна, що підлягає поділу і безпосередньо за взаємною згодою сторонами визначено вартість автомобіля «ВАЗ 211440», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в розмірі - 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок; автомобільного причепа 2001 року випуску державний номерний знак [NUMBER] в розмірі - 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 25.09.1992 року по 08.12.2018 рік. Під час шлюбу сторони набули рухоме і нерухоме майно, зокрема, і спірний автомобіль та причеп. Між сторонами існувала домовленість, що відповідач добровільно компенсує позивачу Ѕ вартості зазначеного майна, однак у 2021 році відповідач відмовився добровільно сплатити половину вартості майна, яким він користується. Також уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості спільного сумісного майна, а саме, легкового автомобіля «ВАЗ 211440», у розмірі 50000,00 гривень та автомобільного причепу, у розмірі 6500,00 гривень. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що не заперечує, що автомобіль та причеп придбані під час шлюбу, визнані сумісною власністю подружжя судом, пояснив, що автомобіль у 2019 році продав [PERSON] , яка є його сестрою, однак фактично їм користується по своїх справах і справах сестри. Також пояснив, що причеп знаходиться у його фактичному володінні. Вважає, що до стягнення підлягає Ѕ частина вартості легкового автомобіля «ВАЗ 211440» у розмірі 43225 гривень 00 копійок та автомобільного причепу у розмірі 6500 гривень 00 копійок. В судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснила, що на даний час дійсно є власником зазначеного у позові легкового автомобіля, який купила у свого брата, [PERSON] у 2019 році. Автомобілем фактично користується відповідач, який возить її по всіх її справах. Суд, заслухавши сторони, третю особу, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі №189/1601/18 (провадження №22-ц/803/1065/20) за [PERSON] , [INFO] , визнано право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: - на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 119, 9 кв.м; - на 1/2 частину автомобіля «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; - на 1/2 частину автомобільного причепу 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] (копія постанови суду, а. с. 4-8). 17.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №2342/2019/1672258 відповідно до якого [PERSON] зобов`язався передати у власність [PERSON] транспортний засіб марки «ВАЗ», модель «211440», 2011 року випуску, колір «Сірий», номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 17.09.2019 року підрозділом МВС ТСЦ2342 (п. 1.1 Договору, а. с. 39). Відповідно до п. 3.1 цього договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 86450,00 грн. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Рішенням суду, яке у даному випадку має преюдиціальний характер, за позивачкою визнане право власності на Ѕ частину автомобіля «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , і на 1/2 частину автомобільного причепу 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За положеннями ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що за позивачкою вже визнано право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме, на Ѕ частину автомобіля та автомобільного причепу; судом встановлено, що причеп -знаходиться у фактичному володінні та користуванні у відповідача, а легковий автомобіль був ним відчужений після розірвання шлюбу. У разі відчуження спільного сумісного майна, наприклад машини, без згоди одного з подружжя той з них, що таку згоду не надавав, має право на стягнення з відчужувача грошової компенсації. Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у справі № 537/78/19 від 05.10.2020. Відповідач також не заперечував цей факт і в судовому засіданні погодився з тим, щоб сплатити половину вартості відчужуваного майна. Разом з тим, при визначенні вартості майна суд виходить з наступного. Відповідач [PERSON] надав суду договір купівлі-продажу транспортного засобу №2342/2019/1672258 від 17.09.2019 року, відповідно до якого даний автомобіль був проданий за 86450,00 грн. Позивачка [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що вартість даного автомобіля складає 100 000,00 грн., а її твердження, що вартість даного майна погоджена сторонами під час судового розгляду цивільно-правового спору в судовій справі №189/1601/18, не відповідає дійсності, оскільки у судовому рішенні (постанові Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі №189/1601/18) вартість майна подружжя не визначалася і твердження позивачки є голослівними і нічим не підтвердженими. Суд неодноразово роз`яснив сторонам право на заявлення ними клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи з тим, щоб встановити реальну вартість автомобіля на день розгляду справи, однак сторони відмовились від проведення такої експертизи, тому суд при ухваленні рішення виходить з наявних матеріалів справи і доходить висновку про стягнення половини вартості транспортного засобу, а саме, легкового автомобіля «ВАЗ 211440» 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] ,на користь позивачки у розмірі 43225,00 грн., що складає половину вартості автомобіля, визначеного договором купівлі-продажу транспортного засобу №2342/2019/1672258 від 17.09.2019 року. Щодо вартості автомобільного причепу 2001 року випуску - сторони в судовому засіданні прийшли взаємної згоди про те, що його вартість складає 13 000,00 грн., отже половина його вартості складає 6500,00 грн.; від проведення судової товарознавчої експертизи для визначення точної вартості причепу на день розгляду справи також відмовилися. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 785,22 грн. (49725,00 /57500,00 х 908,00 = 785,22 грн.).

Outcome: partial