Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значаться зареєстрованими та проживають її дочка [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] , а також колишній чоловік її (позивачки) дочки [PERSON] - [PERSON] , відповідач по справі. Зазначає, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.12.2012р. розірвано шлюб між її дочкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] та саме з цього часу відповідач не є членом її сім`ї. Вказує, що з грудня 2012 року неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з вимогою залишити її будинок протягом трьох місяців з часу пред`явлення таких вимог, однак останній по даний час проживає у належному їй будинку, проігнорувавши всі її вимоги. Стверджує, що відповідач [PERSON] постійно зловживає спиртними напоями, не платить за комунальні послуги, між нею (позивачкою) та відповідачем постійно виникають скандали, конфлікти та бійки. Крім того, відповідач постійно здійснює напади на її (позивачки) дочку [PERSON] , погрожує фізичною розправою та позбавленням права власності на вказаний будинок. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] та виселити його з вказаного будинку. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Гавенко Б.І. в судовому засіданні вказали, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечують. Представник позивачки - адвокат Гавенко Б.І. зазначив, що з часу розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач [PERSON] не є її членом сім`ї та з цього часу втратив право користування майном позивачки. Відповідач [PERSON] ніколи не був та не є членом сім`ї позивачки [PERSON] , натомість своїми протиправними діями створює позивачці [PERSON] перешкоди в користуванні належним їй будинком, відмовляється добровільно звідти виселитися, внаслідок чого порушує право власності позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзиву не подав. Як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачу [PERSON] надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця його проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, та така була вручена відповідачу особисто. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що сторона позивача не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторони позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером №2001, виданого 31.07.2006р. Мостиською державною нотаріальною конторою Львівської області, а також Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.08.2006р. за номером 11398316. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим та проживає в житловому будинку [ADDRESS] з 12.09.2006 року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання та довідкою про осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області за №867 від 24.09.2018р. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.12.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] , дочкою позивачки, та відповідачем [PERSON] . Матеріалами справи також підтверджено, що відповідач [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини [PERSON] , що підтверджується ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 18.04.2019р., постановленої в межах кримінального провадження №12018140230000054 від 13.08.2018р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України «Заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я», а також постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 24.05.2019р. в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства» щодо [PERSON] . Зазначені протиправні дії відповідач вчиняв за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, між ними існують неприязні стосунки, відповідач [PERSON] порушує правила співжиття. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловік [PERSON] - дочки позивачки [PERSON] ) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] і як власник будинку надавала право відповідачу [PERSON] користуватись ним. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] після припинення подружніх відносин з [PERSON] припинив бути членом сім`ї [PERSON] (дочки позивачки [PERSON] ), відповідач не пов`язаний спільним побутом із позивачкою [PERSON] , останній порушує правила співжиття, не сплачує комунальних послуг. З огляду на наведене, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 15.05.2017р. в справі № 734/387/15-ц, у постанові від 23.10.2019р. в справі №766/12748/16-ц та у постанові від 21.02.2020р в справі №753/23707/17. За таких обставин та доказів, враховуючи інтереси власника житла, принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві та підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1536 грн. 80 коп. За змістом ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь позивачки [PERSON] сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved