Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона являється співвласником будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] Вказане будинковолодіння належить їй на праві спільної часткової власності згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.03.2006р. Стверджує, що в будинку також зареєстрований [PERSON] Останній фактично не проживає там понад п'ять років. Вказаний будинок покинув добровільно, забравши усі свої речі. Стверджує, що факт не проживання відповідача [PERSON] в належному їй на праві спільної часткової власності житловому будинку підтверджується випискою із по-господарської книги, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області. З огляду на наведене, просить суд постановити рішення, яким визнати відповідача [PERSON], таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - будинком, що належить їй (позивачці) та розташований по [ADDRESS] Крім того, просить зняти відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON]позовні вимоги підтримали, посилались на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Не заперечує щодо зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. У ст.174 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог частини 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачці [PERSON] та її чоловікові [PERSON], згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 17.03.2006 року, виданого на підставі свідоцтва про право власності від 16.03.2006р. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 Цивільного Кодексу України передбачено, що позивач як власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 зазначеного Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Із виписки з по-господарської книги по [ADDRESS] від 01.02.2017р. відомо, що за вищенаведеною адресою зареєстрований відповідач [PERSON], однак останній понад п'ять років в даному будинку не проживає. У відповідності до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», по справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Із матеріалів цивільної справи не встановлено обставин створення позивачкою [PERSON] перешкод відповідачу [PERSON] у користуванні спірним жилим приміщенням, останній за захистом своїх прав на проживання у будинку позивачки не звертався. Встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно залишив будинок, на протязі останніх п'яти років не проживає в такому. Відповідно до змісту ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] то суд вважає за необхідне зазначити те, що втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Своїми процесуальними правами сторони розпорядився на власний розсуд. Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як відомо із змісту ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач [PERSON] відсутній за спірним місцем проживання без поважних причин більше строку, встановленого ч.1 ст.71 Житлового кодексу України, а саме понад один рік, немає жодних підстав для його вселення у спірний будинок, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням - будинком, що належить на праві спільної часткової власності позивачці та розташований по [ADDRESS], а також зняти такого з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. На підставі викладеного та

Outcome: approved