Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом та в подальшому збільшивши позовні вимоги, остаточно просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку за період з 02.12.2018 по 03.07.2020 у розмірі 250\~149 грн. 55 коп. та понесені по справі судові витрати. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що у 2017 році її було призвано на військову службу за контрактом на 3 роки і на даний час вона проходить військову службу за контрактом. На момент укладення контракту вона працювала на посаді головного фахівця Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Українська залізниця», ця посада зберігалась за нею на час проходження військової служби. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29.07.2019, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 15.10.2019, з відповідача на її користь вже була стягнута заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку за період з 03.07.2017 по 01.12.2018. Однак, відповідач продовжує не сплачувати на її користь гарантований законом середньомісячний заробіток. Зазначає, що контракт, як строковий трудовий договір, котрий є підставою для виконання нею обов`язків військовослужбовця, закінчився 03.07.2020, а оскільки позовна заява перебувала в суді з січня місяця 2020 року, то за цей час змінилась сума заборгованості. Представник відповідача у поданому відзиві на позов зазначає, що позивачкою не доведено належними і допустимими доказами, що з 01.12.2018 і по дату подання позову вона перебуває на військовій службі по контракту. Позивач з 2017 року не з`являється на роботі в АТ «Укрзалізниця». Достовірні дані про її перебування у Збройних Силах України відсутні, будь-яких даних щодо виконання нею військових обов`язків на адресу АТ «Укрзалізниці» протягом 2018-2020 років не надходило. Зазначає, що позивачка жодного разу з 2018 року не зверталась до АТ «Укрзалізниця» про вирішення своїх трудових питань. Вважає, що враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ №100 від 08.02.1995, у них відсутній обов`язок виплачувати позивачу заробітну плату з дати набрання чинності контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Крім того, позивачка пропустила строк, встановлений ст.233 КЗпП України для звернення до суду, оскільки для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування, завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Вважає, що неможна ототожнювати поняття «заробітна плата» та «середній заробіток», оскільки вони за своєю природою є різними та регулюються окремими нормами КЗпП України. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Пантелієнко В.Г. від 24.01.2020 відкрито провадження у справі. 22.09.2020 ухвалою суду задоволено заяву представника відповідача акціонерного товариства «Українська залізниця» про відвід головуючої судді Пантелієнко В.Г. та 22.09.2020 згідно протоколу авторозподілу дану справу передано судді Гагаріній Т.О. Ухвалою суду від 23.09.2020 судом прийнято до провадження дану справу, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності вимог, а вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву, підтримав. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між Міністерством\~оборони України\~в особі\~військового комісара\~ [INFO] \~полковника [PERSON] та [PERSON] , солдатом запасу, яка перебуває на військовому обліку в Ніжинському об`єднаному міському військовому комісаріаті Чернігівської області оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України, 29 червня 2017 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки. Контракт набрав чинності з 03 липня 2017 року. Строк дії контракту 3 роки. Судом також встановлено, що і не заперечується сторонами, що [PERSON] з 18.12.2013 перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», де працює на посаді головного фахівця відділу опрацювання кореспонденції Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Укрзалізниця». Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2019 та постановою Чернігівського апеляційного суду від 15.10.2019 року, які постановою Верховного Суду від 21.09.2020 залишені без змін, установлено, що листами Ніжинського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області від 24 липня 2017 року, від 18 вересня 2017 року та від 02 листопада 2017 року АТ «Укрзалізниця» було повідомлено про те, що [PERSON] призвана на військову службу за контрактом та про необхідність дотримання трудових та соціальних гарантій щодо вказаного військовослужбовця, зокрема, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України. Судом також встановлено, що згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2019 з акціонерного товариства «Укрзалізниця» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку за період з 03 липня 2017 по 01.12.2018. Станом на день подання позову (23.01.2020) [PERSON] перебувала на військовій службі згідно контракту, строк дії якого встановлений 3 роки, тобто по 03 липня 2020 року. З 02.12.2018 по день закінчення дії контракту середній заробіток [PERSON] не виплачувався, що не заперечується відповідачем. Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування 18 березня 2014 року. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації та доручено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду. Рішень про переведення національної економіки України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. З урахуванням наведеного, за позивачкою, яка в особливий період була прийнята на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому вона працювала на час укладення контракту, незалежно від підпорядкування та форми власності. Збереження та виплата середнього заробітку [PERSON] , яка прийнята на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду і в цей період виконувала конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, проходить військову службу, не порушуватиме принцип рівності прав і можливостей працівників. Із урахуванням встановлених обставин у справі, суд приходить до висновку про існування правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку. Аналогічні за змістом висновки про наявність правових підстав для стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час проходження військової служби викладені Верховним Судом у постановах від 22.01.2020 у справі № 753/12569/18 (провадження № 61-9583св19), від 09.06.2020 у справі № 385/993/17 (провадження № 61-37424св18). Доводи відповідача, що позивачка пропустила визначений законом строк звернення до суду з цим позовом, також є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач просила стягнути середній заробіток на підприємстві за час проходження нею військової служби, що відповідає її заробітній платі, яка збережена за нею на час проходження вказаної служби. Твердження відповідача про те, що достовірні дані про перебування позивачки у Збройних Силах України відсутні, будь-яких даних щодо виконання позивачкою військових обов`язків на адресу АТ «Укрзалізниці» протягом 2018-2020 років не надходило є безґрунтовними, оскільки факт перебування [PERSON] на службі у Збройних Силах України був встановлений судовим рішенням у справі № 740/3906/18 (провадження №2/740/144/19). На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У постанові № 127/3429/16-ц ВС, пославшись на практику Європейського суду з прав людини, зазначив, що хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Розмір зазначеної заборгованості та факт її невиплати позивачці відповідачем не спростований. Відсутність заборгованості відповідно до чинного законодавства або її сплата має бути підтверджена відповідними платіжними документами. Таких доказів відповідачем не надано та про наявність таких доказів не заявлено. Відповідно довідки філії «Центр сервісного забезпечення» про розрахунок середньомісячної заробітної плати [PERSON] від 06.11.2018, проведений відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, середньоденний заробіток склав 633,29 грн. З урахуванням наведеного, враховуючи, що середній заробіток [PERSON] не нараховувався та не виплачувався за період з 02.12.2018 по 03.07.2020, суд дійшов висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 250\~149 грн. 55 коп. (395 х 633,29 = 250\~149,55), без утримання прибуткового податку та обов`язкових платежів. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні. У відповідності до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачкою понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 1\~773 грн. 21 коп., що підтверджується квитанцією від 23.01.2020 (а.с.1). Оскільки,\~позов суд\~задовольняє повністю,\~то вимоги\~в частині\~відшкодування позивачці судового збору необхідно задовольнити в повному обсязі. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового забору, на підставі ст. 15 п.13 «Про судовий збір», сума судового збору в розмірі 728 грн. 28 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно зі ст.137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження надання правової допомоги позивачкою надано суду ордер на надання правової допомоги адвокатом Івашко В.В. № ЧН 096913, звіт про хід виконання договору про надання правової допомоги б/н, відповідно до яких вартість наданих позивачу послуг правової допомоги адвоката становить 5 000,00 грн, та квитанцію прибуткового касового ордеру від 27.01.2021. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.

Outcome: approved