Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 22 .08 2015 року помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті залишилось майно, зокрема, житловий будинок, розташований в м.Липовець, Липовецького району Вінницької області на вулиці І.Франка, 3. Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, спадщину прийняла. . Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус відмовив, в зв»язку з тим, що правовстановлюючий документ на будинок не містить відмітки про державну реєстрацію даного нерухомого майна. В судове засідання позивач не зявилась . Надала суду заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача в судове засідання також не зявився. Звернувся до суду з заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу без участі представника Липовецької міської ради. Враховуючи те, що особи, які беруть участь у справі скористались наданим їм ч.2 ст.158 ЦПК України правом заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його у даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної та спадковової справ, суд прийшов до висновку про можливість задоволення клопотання сторін і розгляд справи у їх відсутності Судом встановлено наступне: 22 серпня 2015 року помер [PERSON] ( свідоцтво про смерть серії 1-АМ №330738). В силу ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Судом установлено, що [PERSON] заповіту не залишав. Отже, в такому випадку, має місце спадкування за законом. Згідно зі ст. 1261 ЦК України [PERSON] , як дружина спадкодавця ( свідоцтво про укладення шлюбу а.с.7), є спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка. . Позивач прийняла спадщину протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця, у відповідності до ст. 1269 ЦК України, подавши 22.09.2015 року відповідну заяву до нотаріальної контори. З матеріалів спадкової справи №135/2015 , заведеної приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу [PERSON] 22.09.2015 року, встановлено, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину або претендували на майно спадкодавця - немає. Дочка та син покійного [PERSON] та [PERSON] відповідно 01.10.2015 року та22.09.2015 року звернулись до нотаріуса з заявою про свою відмову від спадщини Постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу від 25.07.2016 року позивачеві відмовлено у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок , в зв»язку з тим, що правовстановлюючий документ на будинок - договір дарування, посвідчений 14.07.1979 року Липовецькою державною нотаріальною конторою - не містить відмітки про державну реєстрацію права власності. До складу спадкового майна входить цілий житловий будинок А з верандою «а» , 1957 року побудови, загальною площею 64,6 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами : сараєм «Б», сараєм «б», погрібом з шиєю «В», огорожею №1, воротами №2, хвірткою №3, які розташовані в м.Липовець, Липовецького району Вінницької області на вулиці І.Франка, 3, який у відповідності до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори 14.07.1979 року, реєстр №978 належав [PERSON]. Судом установлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року рядом підзаконних нормативних актів, зокрема в даному випадку, таким як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року. Даний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, а не державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тому виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Крім того, листом № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року « Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальнихсправ роз»яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею З зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбкання, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Враховуючи, що спадкодавець набув право власності на цілий житловий будинок на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори 14.07.1979 року , а набуття права власності на нерухомість не було в той час пов»язане із його державною реєстрацією, - тому право власності на вказане нерухоме майно підтверджується належним правоустановлюючим документом, що був необхідним на час виникнення права власності на житло [PERSON], який вважається в силу закону таким, що набув право власності на дане спадкове майно. Згідно з нормами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися наслідок його смерті. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та ухвалює рішення про задоволення позову Отже, відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини законодавства, позивачка має право на спадкування за законом на майно, яке належало спадкодавцю. А тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі глави 84 ,ст.ст. 1218, 1223, 1268 , 1269, 1270, 1296,1297,1298 ЦК України ,

Outcome: approved