Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 2003 року мешкала разом з відповідачем та вели спільне господарство. [INFO] року в них народилась дитина - син [PERSON] З 2005 року ведення спільного господарства з відповідачем було припинено за ініціативи останнього. З цього часу відповідач участі у вихованні дитини не приймає, коштів на її утримання не надає. Вона на теперішній час є інвалідом І групи та в зв'язку з цим не має можливості працювати та самостійно забезпечувати дитину та себе. Тому вважає, що має право на отримання від відповідача коштів на утримання дитини та просила суд стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів відповідача, з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття, а також допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Під час розгляду справи позивачка збільшила заявлені позовні вимоги та посилаючись на те, що останні два роки відповідач участі в утриманні дитини не приймав та ігнорував відповідні звернення, також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини за останні два роки. В судовому засіданні позивачка позовну заяву підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з підстав, викладених в первісному та уточненому позові. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив про часткове визнання позовних вимог відповідачем. Заперечував факт ухилення останнього від надання матеріальної допомоги на утримання дитини та з огляду на наявність у відповідача інших утриманців (трьох малолітніх дітей, тимчасово непрацездатної дружини та двох непрацездатних батьків) просив визначити розмір аліментів у рівній з іншими утриманцями 1/10 частці від його доходу. В частині заявлених позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що не ухилявся від своїх обов'язків по утриманню дитини та брав участь в утриманні, позивачка заходів щодо одержання аліментів в судовому порядку не вживала та до виникнення між ними конфлікту з приводу неналежного забезпечення нею виховання, навчання та розвитку дитини, її влаштовував обсяг його участі в утриманні сина. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка є матір'ю малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 26.03.2008 року Кіровським відділом РАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області. На теперішній час дитина мешкає разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS] Відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою та має на утриманні окрім спільної з позивачкою дитини, ще трьох малолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO] та синів [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], а також свою дружину, в зв'язку з її тимчасовою непрацездатністю в період перебування у відпустці по догляду за дитиною. Вказане підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження та про шлюб, наданих відповідачем до заперечень на позовну заяву. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язки матері, батька утримувати дитину та їх виконання визначені та врегульо-вані нормами глави 15 СК України. Так, відповідно до вимог ст.180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Як встановлено ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З пояснень позивачки та заперечень відповідача вбачається, що між сторонами не досягнуто домовленостей щодо порядку утримання дитини, а тому вказаний спір підлягає вирішенню судом в порядку, передбаченому наведеними вище положеннями Сімейного кодексу України. Вирішуючи питання щодо заявлених позивачкою вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд враховує, що згідно досліджених в судовому засіданні письмових доказів, зокрема електронної декларації за 2016 рік, відповідач має постійне місце роботи та доходу у вигляді заробітної плати, певні накопичення у вигляді готівкових коштів та коштів, розмішених на банківських рахунках, а тому здатний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Також з огляду на положення ч.3 ст.181 та ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України та наявність у відповідача постійного заробітку, суд вважає, що така допомога повинна бути присуджена у часті від доходу (заробітку) відповідача. Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Також вказаним вище Законом визначено, що до осіб, які втратили працездатність, належать особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, станом на момент розгляду справи становить 1312 грн. А тому, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо наявності на утриманні останнього двох непрацездатних батьків, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останні є пенсіонерами за віком та розмір їх пенсії, що зазначений в запереченнях відповідача, є більшим за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений законодавством. Надана відповідачем медична довідка щодо стану здоров'я його батька не є належним та достатнім доказом того, що останній потребує додаткової матеріальної допомоги та, що така допомога фактично здійснюється відповідачем. Разом з тим, при визначені розміру аліментів суд у відповідності до ст.182 Сімейного кодексу України враховує відсутність даних щодо незадовільного стану здоров'я дитини та відповідача, наявність у останнього на утриманні, крім спільної з позивачкою дитини, ще трьох малолітніх дітей - доньки [PERSON], [INFO] та синів [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], а також дружини, в зв'язку з її тимчасовою непрацездатністю в період перебування у відпустці по догляду за дитиною. Таким чином, враховуючи розмір доходів відповідача; максимальний розмір відрахувань із заробітку особи при стягненні аліментів, встановлений ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження»; розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, який згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» станом на момент розгляду справи становить 1777 грн.; наявність у відповідача на утриманні чотирьох осіб, суд з урахуванням рівності права утриманців на їх матеріальне забезпечення відповідачем, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.04.2017 року (дня пред'явлення позову - направлення його до суду засобами поштового зв'язку) та до досягненню дитиною повноліття. Також, у відповідності до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів за минулий час (останні два роки), суд враховує наступне. Частиною 2 ст.191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Таким чином, вказана норма передбачає можливість присудження аліментів за минулий час лише за умови доведеності позивачем в сукупності, як факту вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, так і факту неможливості одержання таких у зв'язку з ухиленням від їх сплати. Крім того, ч.2 ст.191 Сімейного кодексу України передбачає право, а не обов'язок суду призначити аліменти за минулий час. На підтвердження заявлених вимог про стягнення з відповідача аліментів за минулий час позивачкою надані роздруківки її електронних звернень до відповідача, з яких вбачається, що позивачка зверталась до відповідача з приводу надання коштів на придбання продуктів харчування для дитини, зазначала про недостатність коштів на утримання дитини, намірів змінити платну школу, де навчається дитина. Разом з тим, суд враховує, що надані роздруківки не свідчать про отримання вказаних повідомлень відповідачем, а самі звернення датовані березнем та квітнем 2017 року, тобто безпосередньо перед зверненням позивачки до суду з даним позовом. А тому суд не визнає їх належними доказами, як вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача в минулі роки, так і ухилення останнього від їх сплати. Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок [PERSON] зазначила, що приблизно з 2015 року здійснювала догляд за позивачкою з урахуванням її стану здоров'я. З вказаного часу відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини не надавалось та відповідні звернення позивачки ігнорувались. Аналізуючи показання вказаного свідка суд враховує, що останньою не наведено будь-якої конкретної інформації про те де, коли та у якій спосіб позивачкою вживались заходи для одержання аліментів з відповідача; які самі пропозиції з приводу порядку утримання дитини відповідачем пропонувались останньому позивачкою та щодо ігнорування відповідачем цих пропозицій, причин цього. А тому показання вказаного свідка, які носять поверховий характер, не є конкретизованими та об'єктивно іншими матеріалами справи не підтверджуються, суд також не визнає належним доказом, що свідчить про наявність передбачених ч.2 ст.191 Сімейного кодексу України підстав для стягнення з відповідача аліментів за минулий час. Разом з тим, як встановлено під час розгляду справи в суді та не заперечувалось по-зивачкою, до 2015 року, в період тривалого лікування позивачки, дитина проживала разом із батьками відповідача та знаходилась на утриманні останніх. З характеристики на дитину за місцем навчання в НВК №148 та довідки вказаного закладу, а також платіжних документів вбачається, що відповідач постійно цікавився життям та навчанням сина, відвідував відкриті заходи та батьківські збори; в період з 01.01.2015 року по 31.05.2017 року здійснював оплату, пов'язану з навчанням сина на загальну суму 17895 грн. Вказані обставини свідчать про виконання відповідачем своїх обов'язків по утриманню дитини та в своїй сукупності свідчать про відсутність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час. А тому, в задоволенні позову [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за минулі два роки слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю цих вимог належними доказами. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: partial