Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів. На обґрунтування вимог зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з 2001 по 2003 рік. 26 травня 2001 року в них народилася донька [PERSON], яка разом з нею проживала в м.Донецьк. В звязку з атитерористичною операцією на сході країни та через окупацію збройними угрупуваннями міста Донецька, вони з дитиною змушені були залишити місце проживання та переїхати до м.Києва, де вони перебувають на обліку осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Її робота повязана з періодичними поїздками за кордон, де вона проводить бізнес-тренінги, які інколи співпадають з канікулами доньки. З 15 вересня 2015 року в звязку з реалізацією проекту «Бізнес-школа» вона протягом шести місяців буде перебувати в Азербайджані, куди на час канікул може взяти з собою доньку. До того ж, дитина на запрошення її рідної сестри [PERSON], яка проживає в Німеччині, може здійснювати туди поїздки та в перспективі з метою розширення світогляду може разом з нею відвідувати інші країни, що потребує офіційного дозволу на це батька, який останнього часу його безпідставно не надає. Вказуючи на це, позивачка просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто до 26.05.2017 року включно, до Азербайджану, Німеччини, Грузії, Росії, Обєднаних Арабських Еміратів та Турції. Крім цього, просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду дитини [PERSON] до зазначених країн без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися, надавши повноваження на участь у справі своїм представникам. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Вказувала на те, що позивачку запрошують до співпраці в зарубіжні країни, де вона працює на підставі контрактів, за якими зарубіжні партнери сплачують позивачці транспортні витрати та проживання, однак жодного контракту, укладеного з позивачкою, представник [PERSON] суду не представила, а доказами відмови відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон приводила переписку сторін з цього приводу в соціальних мережах. Інших доказів ухилення відповідача від дачі згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон представник позивача не надала. Представник відповідача [PERSON] проти заявлених позивачкою вимог заперечував. Зазначав, що раніше відповідач неодноразово надавав письмові нотаріально посвідчені згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а з питання надання дозволу на виїзд дитини до Азербайджану, Німеччини, Грузії, Росії, Обєднаних Арабських Еміратів та Турції позивачка до відповідача не зверталася. Крім того, зазначав, що перебування дитини в деяких з цих країн є досить небезпечним і акцентував увагу суду на тому, що вимагаючи дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України в ряд зарубіжних країн, позивачкою не зазначається певний часовий проміжок, протягом якого дитина буде перебувати за кордоном, в тому числі і в гостях, та не зазначається, коли вона повернеться в Україну і вказував на те, що при дотриманні позивачкою встановлених законом вимог питання надання батьком дозволу на виїзд дитини за кордон не виключалось би і в нотаріальному порядку, однак з таким питанням позивачка до відповідача не зверталася. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають ззначення для вирішення справи. При цьому кожна сторона за правилами ч.ч. 1,3,4 ст. 60 ЦПК зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розгляді справ щодо надання одному з батьків тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди іншого необхідно встановити факт відсутності згоди іншого батька або підтвердити факт ухилення одного з батьків від надання такої згоди, що може бути самостійною підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], 26 травня 2001року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (арк.спр.6). Відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 28.10.2014 року № [NUMBER], позивачка [PERSON], яка зареєстрована разом з донькою [PERSON] за адресою: м.Димитров, м-н «Молодіжний», гуртожиток №1, перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в [ADDRESS] (арк.спр.9). З 16.09.2015року місце перебування позивачки зареєстровано за адресою: [INFO]. Дитина [PERSON] навчається у 9-В класі спеціалізованої школи №76 ім.О.Гончара м.Києва, що підтверджується довідкою навчального закладу (арк.спр.10). Порушуючи питання надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та дозволу на оформлення документів без згоди батька, підставою звернення до суду позивачка вказує на те, що відповідач в наданні їй такої згоди безпідставно відмовляє. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини на обсяг їхніх прав не впливає і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Належних та допустимих доказів відмови батька від надання дозволу на виїзд за кордон дитини, в тому числі з урахуванням того, що діючим законодавством передбачена можливість нотаріального посвідчення згоди батька на виїзд дитини, позивачка не надала. Долучення до позовної заяви скріншотів з переписки в соціальних мережах таким доказом не являється. Не надано позивачкою належних та допустимих доказів і на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини, зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїздними квитками для повернення в Україну. Крім того, запрошення позивачки до співпраці в порядку будь-яких бізнесових проектів, на чому зазначала представник позивача, не гарантує забезпечення інтересів дитини, оскільки позивачкою не доведено, де конкретно і з ким буде проживати дитина та чим буде займатися під час відсутності матері. До того ж, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, про що просить позивачка, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу, а дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Тому вимоги позивачки є безпідставними і задоволенню не підлягають. Разом з тим слід зазначити, що в разі неотримання згоди батька на виїзд дитини за кордон при дотриманні певних умов, встановлених законодавством, позивачка не позбавлена можливості повторно звернутися до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітньої дитини без згоди батька з зазначенням при цьому конкретного часу та місця перебування дитини. З врахуванням викладеного,

Outcome: dismissed