Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах з 1976 року та працювала машиністом крану. Загальний стаж її роботи складає 30 років 8 місяців, а в умовах впливу шкідливих факторів 25 років 3 місяці. За час роботи на підприємстві у неї розвилася хронічна хвороба, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання(форма П-4) від 26 травня 2005 року. Згідно з цим актом в результаті праці на підприємстві вона піддавалася впливу шкідливих та несприятливих виробничих факторів та професійне захворювання виникло через недосконалість технологічних процесів, незастосування засобів індивідуального захисту. Причиною виникнення професійного захворювання було визнано тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеному рівні вібрації. За результатами висновку обстеження МСЕК серії АД № 014406 від 16.06.2005 року в зв»язку з професійним захворюванням, повязаним з виробництвом їй було встановлено третю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності. 31.05.2011 року був проведений повторний огляд МСЕК на якому їй встановили другу групу інвалідності та 80% втрати працездатності безстроково. Вона отримала не тільки протипоказання про умови та характер праці, їй також була встановлена потреба у додаткових видах допомоги: «Д» спостереження, лікування у пульмонолога, неврапотолога, стаціонарне курортне лікування. До отримання професійного захворювання вона була здоровою та працездатною людиною, а останнім часом у неї спостерігається схильність до емоційних спалахів, дратівливість, збудливість, оскільки вона позбавлена можливості на повноцінне, зорове життя. У зв»язку з цим були порушені її нормальні життєві зв»язки, вона була позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання. Через стан свого здоров»я вона позбавлена можливості не тільки повноцінно працювати, але і продовжувати звичний для себе спосіб життя. Їй знадобилась велика кількість часу для того, щоб пристосовуватися до нових умов існування. Вона не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних переживань. Все це постійно і негативно позначається на її душевному стані. Внаслідок професійного захворювання вона змушена тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Вона регулярно знаходиться на стаціонарному лікуванні та перебуваючи на ньому відчуває фізичні страждання, фізичну біль. У неї постійно виникають складнощі у зв»язку з загальною слабкістю, втомою. Виходячи з характеру захворювань їй важко виконувати будь яку роботу, вона страждає задишкою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний визначення. 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов»язкого державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» та відповідно до ч.8 ст. 36 цього Закону, відшкодування моральної(немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України тп Кодексу Законів про працю України. Враховуючи тяжкість та характер професійного захворювання, фізичний біль та відсутність активного життя, з урахуванням ступеню стійкої втрати працездатності та групи інвалідності, розмір спричиненої їй моральної шкоди вона оцінює у сумі 73080,00грн., яку просить стягнути з відповідача ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» на її користь. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] також підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представники відповідача ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» [PERSON], [PERSON] та [PERSON] , які діють на підставі довіреності, в судовому засіданні кожен окремо, позовні вимоги не визнали та в обгрунтування заперечень проти позову кожен з них, надав пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових запереченнях проти позову відповідно до яких, згідно з абз.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» зі змінами і доповненнями, у позовній заяві про відшкодування моральної(немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, обовязковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння іі заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач оцінила свої моральні страждання у розмірі 73080,00грн., але не навела доказів, якими підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань, тому відповідач вважає, що факт заподіяння позивачці моральних страждань не підтверджений достовірними доказами і розмір моральної шкоди не є обгрунтованим. Разом з тим, встановлена [PERSON] 2 група інвалідності не позбавляє її можливості і далі працювати за іншими спеціальностями, а лише обмежує її право у виборі роботи зі шкідливими умовами праці, тобто з шкідливими виробничими факторами. Крім того, один лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної(немайнової) шкоди, оскільки він погашається відшкодуванням втраченого заробітку або відповідної її частини, відшкодуванням позивачу витрат на медичну і соціальну допомогу, виплати одноразової допомоги, яка забезпечує фінансову можливість для соціальної реабілітації позивачки. Правова норма ст. 237-1 КЗпП України не містить положення про те, що відшкодуванням власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у повному обсязі незалежно від вини, а тому неправомірні дії чи бездіяльність та вина власника або уповноваженого ним органу є обовязковими передумовами виникнення правовідносин з відшкодування моральної шкоди. Просять відмовити позивачці у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим вважають, що підприємство не є належним відповідачем по справі, оскільки на момент виникнення у позивачки права на відшкодування моральної шкоди діяли спеціальні норми, передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відповідно до яких, передбачався обовязок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві відшкодовувати таку шкоду. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON], представників відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи і надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджено копією трудової книжки, оригінал якої був досліджений судом, позивачка [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем з 19.07.1976 року, та була звільнена 21.06.2005 року за власним бажанням(а.с.8). Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 25.05.2008 року, складеного за формою П-4 та затвердженого 26.05.2005 року, встановлено, що причиною професійного захворювання [PERSON]: хронічного обструктивного захворювання легенів першої-другої ст., хронічного обструктивного бронхіту, емфіземи легенів 1-2ст., легеневої недостатності 1-2ст., вібраційної хвороби 1-2 ст. з синдромом цервікобрахіалгії і церебрально-переферічної ангіодістанії є тривалий стаж роботи в умовах підвищеної запиленості, підвищеного рівня вібрації(а.с.6-7). Згідно наданих суду виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 16.06.2005 року вбачається, що позивачці [PERSON] при первинному огляді 16.06.2005 року встановлено 3-ю групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності вперше по професійному захворюванню(а.с.7). Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК від 31.05.2011 року при повторному огляді 31.05.2011 року було встановлено 2-у групу інвалідності безстроково та визначено 80% втрати професійної працездатності у зв»язку з професійним захворюванням(а.с.11). З виписок з історії хвороби та довідок медичних установ, наданих позивачкою, вбачається, що [PERSON] внаслідок професійного захворювання вимушена неодноразово проходити курси стаціонарного лікування в медичних установах(а.с.16-22). Судом встановлено, що вперше втрата професійної працездатності позивачці [PERSON] була встановлена МСЕК 16.06.2005 року і саме з цього часу у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди заподіяної її здоров»ю. Отже, на час виникнення правовідносин діючим на той період часу законодавством, відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, але 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року № 77-VIII. Положеннями ч.8 ст. 36 зазначеного Закону передбачено, що відшкодування моральної(немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин слід застосувати вимоги положень закону, що регулюють трудові правовідносини, оскільки на даний час законодавець чітко визначив, що відшкодування моральної(немайнової) шкоди здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до норм ЦК України та КЗпП України. Отже, в даному випадку передбачається обов»язок роботодавця відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні та нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінюючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що позивачка [PERSON] під час виконання трудових обовязків отримала професійне захворювання, внаслідок чого їй заподіяно моральну шкоду, оскільки було ушкоджено її здоровя. У звязку з отриманим професійним захворюванням позивачка спочатку була визнана інвалідом 3-ї групи, а в подальшому інвалідом 2-ї групи безстроково. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивачка тривалий час відчуває фізичний біль, страждання та емоційні переживання, потребує постійного лікування. Крім того, вона позбавлена можливості займатися фізичною працею. Внаслідок професійного захворювання позивачка стала інвалідом і її здоров»я вже ніколи не відновиться до нормального стану. Разом з тим, змінився її звичайний спосіб життя, оскільки вона вимушена звертатися в лікувальні заклади, проходити курси лікування, робити обстеження, отримувати консультації спеціалістів, в зв»язку з чим вона випробовує моральні страждання та повинна додавати додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачці [PERSON] суд враховує характер заподіяної шкоди, відсоток втрати працездатності (40% первісно), характер захворювання, неможливості відновлення професійної працездатності і належного стану здоров»я, тяжкість вимушених змін в житті позивача, обсяг та глибини фізичних та моральних страждань, яких зазнала та продовжує зазнавати позивачка та виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 15000грн., оскільки приходить до висновку, що саме така сума буде розумною, справедливою, необхідною і достатньою для відшкодування заподіяної моральної шкоди у даному конкретному випадку.

Outcome: partial