Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Куйбишева, 133/5, обєктом особистої приватної власності [PERSON], [INFO], на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 05.02.2003 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує, що 20.04.1991 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Після укладення шлюбу вони мешкали у житловому будинку, який належав її матері [PERSON] Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Відповідач з моменту укладення шлюбу постійного місця роботи та стабільного заробітку не мав. В квітні 2001 року відповідач виїхав на заробітки до Російської Федерації та шлюбні відносини між ними фактично припинилися. Через декілька місяців відповідач забрав свої речі та пояснив, що створив нову родину з іншою жінкою. Позивачка зазначає, що вона разом зі своєю матірю [PERSON] з липня 2001 року по грудень 2002 року виконала активну фазу будування будинку, використовуючи грошові кошти матері. В результаті на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 12.12.2002 року отримала свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно від 05.02.2003 року на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Куйбишева, 133/5 з часткою 1/1. Позивачка зазначила, що є законним власником вказаного будинку протягом 14 років до теперішнього часу. У листопаді 2004 року вона розірвала шлюб з відповідачем. У 2005 році відповідач самостійно знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Будь-які претензії з його боку відсутні. Як зазначає позивачка, з 2001 року і по теперішній час відсутня будь-яка інформація щодо місця проживання відповідача. З дітьми відповідач не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Позивачка вказує, що у листопаді 2017 року вона вирішила реалізувати свій будинок, однак у нотаріальній конторі їй розяснили, що відповідач має надати дозвіл на його реалізацію, т.я. вона отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок під час офіційного шлюбу з відповідачем. Оскільки вказаний фат суттєво обмежує її права як власника, тому позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали за зазначеними у позовній заяві доводами та підставами. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про поважні причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви позивачки, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до вимог ст.12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 20.04.1991 року сторони уклали шлюб, зареєстрований міськвідділом ЗАГС м. Мелітополя Запорізької області, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). Як випливає з пояснень позивачки у судовому засіданні, у квітні 2001 року відповідач виїхав на заробітки до Російської Федерації та шлюбні відносини між ними фактично припинилися. Через декілька місяців відповідач забрав свої речі та пояснив, що створив нову родину з іншою жінкою. Судом встановлено, що з липня 2001 року по грудень 2002 року позивачка разом зі своєю матірю [PERSON] займалися будівництвом житлового будинку за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Куйбишева, 133/5, на грошові кошти, які належали матері позивачки, що також підтверджується доданими до матеріалів справи квитанціями та товарно-транспортними накладними (а.с.25-55). Довідкою голови квартального комітету №3 від 08.11.2017 року, доданої до матеріалів справи, підтверджується, що позивачка [PERSON] є особистим забудовником житлового будинку №133/5 по вул. Куйбишева у м. Мелітополі Запорізької області, а також зазначено, що будівництво здійснювалось в період з липня 2001 року по грудень 2002 року за допомогою матері [PERSON] [PERSON] Колишній чоловік позивачки [PERSON], [INFO], мешкав разом зі своєю дружиною [PERSON] до травня 2001 року. У судовому засіданні встановлено, що в результаті вказаного будівництва на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 164/11 від 12.12.2002 року позивачка 05.02.2003 року отримала свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Куйбишева, 133/5, з часткою власності - 1/1, що також підтверджується доданими до матеріалів справи копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7-8). Згідно наданої копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірваний 03.11.2004 року, про що в книзі реєстрації актів розірвання шлюбу зроблено актовий запис № 571 (а.с.6). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно ч.6 вказаної статті суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Отже, з урахуванням вказаних вимог, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Такими чином, судом встановлено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Куйбишева, 133/5, хоча і був побудований позивачкою під час шлюбу з відповідачем, але за свої особисті кошти та кошти її матері, відповідач участі у будівництві вказаного жилого будинку не брав ані матеріально, ані особистою працею, тому вказаний житловий будинок є особистою приватною власністю позивачки, оскільки він був збудований за особисті кошти її матері, без жодної участі відповідача. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, що відповідачем у будівництво вказаного житлового будинку були вкладені і його особисті кошти або спільні кошти подружжя, відповідачем не надано, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими, які повністю знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved