Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] у жовтні 2018 року звернулася з позовом у суд про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з своїм сином [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS]. Раніше співвласником будинку була ще й [PERSON] Відповідачка зареєстрована у вказаному будинку 25 листопада 2011 року, але фактично не проживає в такому з січня 2007 року по даний час, що підтверджується актами від 17.06.2015 року та 06.11.2017 року, складеними ЛКП «Сигнівка». Факт реєстрації відповідачки у вказаному будинку тягне для неї та інших мешканців ряд незручностей, пов'язаних із необхідністю сплати комунальних послуг та відсутності можливості отримати від держави житлову субсидію. За наведеного, враховуючи, що вона не може повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися будинком через реєстрацію відповідачки, яка тривалий час не проживає у будинку, на підставі ст. 3, 15, 16, 71,72 ЖК України, ст.405 ЦК України, просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що між позивачкою і відповідачкою з 2006 року існує спір щодо однокімнатного будинку [ADDRESS]. На підставі судового рішення відповідачка в 2014 році була вселена у вказаний будинок, після чого в ньому не проживала, а лише періодично приходила. В кінці 2014 року позивачка поміняла замок у вхідних дверях, однак ключа від замка відповідачці, яка проживала у квартирі сина по вул.Хімічній у м.Львові, не дала, так як вважає, що він їй не потрібний. Між тим, відповідачка періодично приходила в будинок, останній раз була влітку 2018 року, проте бажання проживати в будинку не мала. У 2017 року відповідачка подарувала своїй невістці [PERSON] 1/3 частину будинку [ADDRESS]., однак остання у встановленому законом порядку не зареєструвала право власності на вказану частину будинку. Таким чином, відповідачка вже не є співвласником цього будинку. Враховуючи, що відповідачка вже не є співвласником будинку, постійно проживає у квартирі свого сина, а також має будинок в Росії, просять визнати її такою, що втратила право користування спірним будинком. Просять позов задовольнити. Представник відповідачки позов не визнав, надав пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву та додатково зазначив, що між сторонами з 2007 року існує спір щодо однокімнатного будинку [ADDRESS]. Позивачка постійно чинить відповідачці перешкоди у користуванні цим будинком, замінює замки у вхідних дверях, ключі від яких не надає. У 2017 року відповідачка подарувала свою частку у будинку невістці [PERSON], однак обдарована у встановленому законом порядку не зареєструвала право власності на дане нерухоме майно. На даний час в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно містяться відомості про те, що [PERSON] є власником 1/3 частини будинку[ADDRESS]. За наведеного, вважає позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради проти позову заперечила, зазначивши, що відсутні правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним будинком. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечує та просить справу розглядати без її участі, що суд вважає за можливе. У своїй заяві зазначає, що між [PERSON] та її свекрухою [PERSON] на протязі багатьох років існує конфлікт щодо будинку [ADDRESS]. [PERSON] завжди створювала [PERSON] перешкоди у користуванні цим будинком, міняла замки, не допускала в будинок. У 2017 році [PERSON] подарувала їй свою частину будинку, але фактично сама проживала в будинку, дбала про його належний вигляд та прибудинкову територію. Просить в позові відмовити. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в просить справу розглядати без його участі, що суд вважає за можливе. У своїй заяві [PERSON] зазначає, що його мати [PERSON] всіма можливими методами не дає [PERSON] доступу у будинок, впускає її в будинок лише на короткі проміжки часу. З даного приводу він неодноразово намагався поговорити з матір'ю, що не дало ніякого результату. Також зазначив, що заперечує проти позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивач та його представника, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 3624/12, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 19.02.2019 року, будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зокрема кожному з них належить по 1/3 частці у будинку. Судом встановлено, що у 2017 році [PERSON] подарувала належну їй на праві приватної власності 1/3 частку у будинку [ADDRESS] своїй невістці [PERSON], однак обдарована по даний час не зареєструвала у встановленомузаконом порядку право власності на вказану частину будинку. Відповідно до довідки ЛКП «Сигнівка» № 3760 від 17 жовтня 2018 року у будинку [ADDRESS] зареєстровано три особи: позивачка [PERSON], її син [PERSON] та відповідачка [PERSON] /а.с.7/. Згідно із даними актів від 17 червня 2015 року та від 6 листопада 2017 року, складених комісією в складі майстрів ЛКП «Сигнівка» зі слів сусідів, відповідачка [PERSON] зареєстрована, але не проживає у будинку [ADDRESS] /а.с.5,6/. Рішенням Залізничного раойнного суду м.Львова від 25 жовтня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 1 липня 2013 року, позов [PERSON] до [PERSON] (третя особа: [PERSON]) про усунення перешкод в користуванні квартирою задовольнено. Зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні будинком [ADDRESS] Вселино [PERSON] в будинок [ADDRESS] У зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] (третя особа: [PERSON]) про припинення права власності на 1/3 частки в будинку відмовлено. Вказаними судовими рішенням встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному. [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні будинком, внаслідок чого вона не може вселитися в нього. 27 травня 2014 року державним виконавцем Залізничної відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого листа №1309/3624/12, виданого Залізничним районним судом м.Львова про вселення [PERSON] у будинок [ADDRESS], складено акт про те, що [PERSON] передала [PERSON] ключ від вхідних дверей будинку [ADDRESS] та вселено [PERSON] у будинок за вказаною адресою а також попереджено [PERSON] про відповідальність згідно чинного законодавства. З пояснень позивачки та представника відповідачки, заяв третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] та матеріалів справи встановлено, що через пару місяців після вселення відповідачки у будинок [ADDRESS] у 2014 року [PERSON] поміняла замок у вхідних дверях будинку, однак ключів від замка [PERSON] не дала. Між тим, [PERSON] періодично приходила у будинок, в який її [PERSON] впускала лише на короткі проміжки часу. Суд критично ставиться до твердження позивачка, що вона не чинила відповідачці перешкод у користуванні спірним будинком, вважає їх надуманими, оскільки такі спростовується вищевказаними доказами. Крім того, суд, аналізуючи зміст зазначених вище актів, складених комісією в складі майстрів ЛКП «Сигнівка», встановив, що два акти від 17 червня 2015 року та від 6 листопада 2017 року не містять жодної інформації щодо строку протягом якого відповідачка не проживає у спірному житлі. Таким чином, зазначені два акти лише свідчать про той факт, що комісія ЛКП «Сигнівка» засвідчила відсутність відповідачки у спірному житлі в конкретні дні, а саме 17 червня 2015 року та 6 листопада 2017 року. За таких обставин, акти від 17 червня 2015 року та від 6 листопада 2017 року не можуть вважатися належними доказами, оскільки не містять жодної інформації щодо відсутність відповідачки у спірному житлі без поважних причин понад один рік. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що позивачка чинить відповідачці перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] Відповідно до ч.2 ст.363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обовязковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилимжилим будинком (квартирою). Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. З аналізу вищевказаних норм, передбачених ЦК та ЖК України слідує, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартир, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цієї квартири та (або) подання ними спільного позову. Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 127/17323/15-ц. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, §41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Беручи до уваги, що за відповідачкою на даний час зареєстровано право власності на 1/3 частини будинку [ADDRESS], враховуючи, що позивачка чинить відповідачці перешкоди у користуванні цим будинком, а також той факт, що інший співвласник будинку - [PERSON] заперечує щодо визнання відповідачки втратившою право користування будинком, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Оскільки у задоволені позову відмовлено, то відповідно до вимог пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed