Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог та зміни підстав позову, зазначила, що вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] у 1988р. придбала квартиру. За згодою подружжя у 2009р. ця квартира була приватизована на її чоловіка. Після смерті чоловіка до нотаріальної контори звернулись позивачка, відповідач і [PERSON] з заявами про прийняття спадщини. Натомість спадкоємці не можуть дійти згоди щодо розміру часток, які підлягають спадкуванню, оскільки відповідач наполягає, що кожен зі спадкоємців має успадкувати по 1/3 частки квартири. Позивачка стверджує, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності, а відтак після смерті чоловіка їй належить 1/2 частка квартири, а інша 1/2 частка є спадковим майном. Вважає, що спадкоємці після смерті [PERSON] мають право на успадкування по 1/6 частині квартири. Оскільки спадкове майно є неподільним і не може бути виділене в натурі, то вона бажає виплатити відповідачу вартість його частки квартири в розмірі 56000грн і прийняти у власність його частку. Також зазначила, що на лікування та поховання чоловіка вона витратила 82648,49грн. Враховуючи, що у померлого є три спадкоємці, то ці витрати мають бути розподілені між спадкоємцями по 27549грн за кожним, а тому розмір компенсації вартості частки квартири, що приходиться відповідачу складає 28451грн. Тож просила: 1)визнати факт володіння і користування позивачкою на 1/2 частину спірної квартири як спільно нажитим майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; 2)визнати за позивачкою право власності на 5/6 часток квартири в порядку спадкування за законом; 3)визнати частку відповідача у розмірі 1/6 спірної квартири незначною, виключивши її зі спадкової маси, шляхом сплати позивачкою відповідачу матеріальної компенсації в сумі 56000грн; 4)стягнути з відповідача на користь позивачки витрати з лікування та поховання [PERSON] в розмірі 27549грн; 5)зменшити розмір матеріальної компенсації позивачки на користь відповідача до 28451грн. Відповідач позовні вимоги визнав частково та надав заперечення, в яких зазначив, що [PERSON] до моменту смерті не потребував сторонньої допомоги, оскільки був достатньо заможною людиною і міг сам забезпечити витрати на своє лікування, а тому не потребував сторонньої матеріальної допомоги. Також відповідач зазначив, що вартість квартира, зазначена позивачем, значно занижена, а тому не є обєктивною, а підстави для усунення його від спадкування взагалі відсутні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Зауважив, що права позивачки є порушеними з боку відповідача і єдиним можливим способом захисту її прав є задоволення позовних вимог. Відповідач пояснив, що не заперечує того, що позивачка має право на 1/2 частку квартири, оскільки вона була придбана під час шлюбу з померлим, а відтак є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Проте зауважив, що відсутні підстави для усунення його від спадкування, а тому він має право на успадкування 1/6 частки спірної квартири. Він не наполягає на виділі йому в натурі його частки, але наявність права власності на 1/6 частку квартири є належним гарантуванням його майнового інтересу. Тому просив відмовити у позовних вимогах про стягнення з нього компенсації витрат на лікування та поховання батька, виплату йому компенсації вартості його частки та визнання за позивачкою права власності на 1/6 частку спірної квартири, яку він має право успадкувати. Представник третьої особи підтримав позовні вимоги та пояснив, що [PERSON] згоден відмовитись від своєї частки спадщини на користь позивачки. Отже набуття відповідачем права власності на 1/6 частку квартири перешкоджатиме реалізації позивачкою права власності, якій належатиме 5/6 часток. На теперішній час [PERSON] та позивачка не погоджуються виплатити відповідачеві компенсацію вартості його частки квартири в розмірі більшому, ніж 1000доларів США, а відтак спір можливо вирішити лише в судовому порядку. Просив задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 28.11.1981р. перебував у шлюбі з позивачкою /а.с.10/. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів від 28.12.1988р. №188 затверджено розподіл квартир між членами житлово-будівельного кооперативу №94, відповідно до якого [PERSON] отримав у користування квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира) /а.с.24-28/. На підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 13.10.2009р. №1279 спірна квартира належить на праві власності [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно /а.с.29/, що зареєстроване 07.12.2009р.. З 2012р. [PERSON] мав онкологічне захворювання, внаслідок чого проходив лікування у ЧООД, що підтверджується виписками з історії хвороби /а.с.88-91/. Внаслідок захворювання з 12.04.2012р. [PERSON] було встановлено 1 групу інвалідності /а.с.12/. В період з 24.11.2014р. по 12.12.2014р. [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «ЧООД», де і помер 12.12.2014р. від захворювання. На поховання [PERSON] позивачкою було витрачено 10381,49грн, з яких 7781,49грн організація та проведення поховання, 2600грн поминальний обід, що підтверджується відповідними квитанціями /а.с.85-87/. Після смерті [PERSON] заяви про прийняття спадщини подали дружина померлого (позивачка) та діти [PERSON] (відповідач) і [PERSON] (третя особа). На теперішній час спадкоємці не дійшли згоди щодо складу спадкового майна та розміру часток спадкоємців, а тому позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами є спір з приводу порядку прийняття спадщини, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. Однією з підстав звернення до суду позивачка зазначила необхідність захисту її права власності на спірну квартиру. При цьому позивачка просить визнати за нею право власності на 5/6 часток спірної квартири, оскільки 1/2 частка належить їй як співвласнику квартири, 1/6 належить на праві спадкування після смерті чоловіка і 1/6 необхідно їй передати, оскільки ця частка належить відповідачу, але є незначною, а тому необхідно припинити його право на цю частку. Відповідно до ст.3 ЦПК, ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз зазначених норм закону свідчить, що з позовом про визнання права власності може звернутись лише власник майна, тобто особа, яка набула у встановлений законом порядок право власності, але таке право не визнається або оспорюється, а також у випадку відсутності у власника документу, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS]. Проте, спірна квартира була набута під час перебування [PERSON] у шлюбних відносинах з позивачкою. Право власності [PERSON] на спірну квартиру виникло внаслідок проведення приватизації і підтверджується відповідним свідоцтвом. Разом з тим, відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та позивачки. Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Отже для визначення складу спадщини необхідно здійснити визначення розміру частки спадкодавця у спірній квартирі. Відповідно до положень ст.372 ЦК у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи що [PERSON] помер, то до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті, входить 1/2 частка спірної квартири, а інша 1/2 частка спірної квартири належить позивачці. Враховуючи, що у позивачки відсутній документ, який підтверджує її право власності на 1/2 частки спірної квартири, що свідчить про оспорювання такого права, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1278 ЦК частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Отже, оскільки після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулись позивачка, відповідач та [PERSON], то кожен з них має право на отримання у власність по 1/6 частці спірної квартири. Частиною 1 ст. 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. За таких обставин оскільки існує певний порядок для отримання свідоцтва про право на спадщину, то тільки у разі неможливості у встановлений законом спосіб отримати свідоцтво про право на спадщину у вигляді нерухомого майна та відмови у видачі відповідного свідоцтва особа, яка прийняла спадщину може звернутися до суду за захистом свого права. Натомість судом встановлено, що у позивачки відсутні перешкоди для отримання свідоцтва про право на спадщину на належну їй частину спірної квартири в порядку спадкування і це визнав представник позивача. Неможливість отримання свідоцтва про право на частину квартири повязана із тим, що відповідач не погоджується на відмову від своєї частки спадщини на користь позивачки, а та бажає припинити право відповідача на його частку спірної квартири і виплатити йому грошову компенсацію. Разом з тим, суд зауважує, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Отже право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини виникає з моменту державної реєстрації такого права, а набувається в порядку, передбаченому ст.ст.1268, 1297 ЦК. Оскільки у позивачки відсутні перешкоди для оформлення права на спірну квартиру в порядку спадкування, то вимога про визнання за нею права власності на 1/6 частку (яку вона має право успадкувати відповідно до ст.1267 ЦК) не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє порушення її права. Щодо вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/6 частку спірної квартири, яку в якості спадщини прийняв відповідач, то зазначені вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Аналіз положень ст.ст.1267, 1278, 1279 ЦК свідчить, що закон передбачає можливість зміни розміру часток спадщини, що належить кожному зі спадкоємців, але не передбачено такого способу захисту як виключення зі спадкової маси частки спадкового майна, яка належить спадкоємцю. Натомість, згідно ст.365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз зазначеної норми закону з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16.01.2012р. у справі №6-81цс11, свідчить, що умовами задоволення вимог про припинення права особи на частку у спільному майні є наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч.1 ст.365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, та за обовязкової умови внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Європейський суд з прав людини рішенням від 21.12.2010р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011р.) у справі «[PERSON] проти України» (заява №35041/05) установив порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: незаконного позбавлення особи майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Всупереч положень ч.1 ст.60 ЦПК позивачем не надано суду доказів на підтвердження внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду, а отже у суду немає підстав задовольнити позовні вимоги відповідно до ст.365 ЦК. Крім того, позивачкою не обґрунтовано та не доведено необхідності припинення права відповідача на частку спірної квартири без припинення права іншого співвласника [PERSON]. Системний аналіз змісту ч.1 ст.365 ЦК свідчить, що право заявити вимогу про припинення права на частку у спільній власності можуть або усі інші співвласники разом, або один співвласник до інших співвласників, оскільки метою такого способу захисту є усунення перешкод для здійснення права власності на майно, яке є спільною власністю. Натомість позивачкою необґрунтовано та не доведено обставин, які свідчать про порушення її прав чи інтересів з боку відповідача внаслідок набуття ним права на 1/6 частку квартири в порядку спадкування. Суд зауважує, що відповідно до положень ч.3 ст.13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, враховуючи, що судом не встановлено порушення прав та інтересів позивачки з боку відповідача, то її вимоги про припинення права відповідача на частку у спірній квартирі не підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення з відповідача компенсації вартості витрат на лікування та поховання [PERSON], то суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 ст.1232 ЦК спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Такі витрати мають підтверджуватися належними доказами, подання яких з огляду на положення ст.60 ЦПК є обовязком позивача. Наданий позивачкою лист ПП «Лабріс» №1/1805 від 18.05.2015р. не є належним та допустимим доказом понесення витрат на придбання ліків. З точки зору допустимості цього доказу суд зауважує, що цей документ не відповідає вимогам форми і змісту розрахункового документу, встановленим ч.2 ст.9 Закону України від 16.07.99 р. №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.95 р. №88, Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000р. №614. Крім того, суд зауважує, що позивачка на момент хвороби [PERSON] перебувала з ним у шлюбі, а відтак усі понесені нею витрати на його лікування, є їх спільним сумісним майном. Тож позивачкою не надано суду доказів щодо розміру витрачених нею коштів на лікування [PERSON], які належали їй на праві особистої приватної власності. Також суд зауважує, що положення ст.1232 ЦК містять особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. У ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Вартість таких витрат визначена у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03.10.2008р. №45, відповідно до якої загальний розмір витрат на поховання та ритуальних послуг по Черкаській області складає 5862грн. Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці відповідно до ст.1232 ЦК України. Тож позивачка має право на відшкодування витрат на організацію поховання [PERSON] в межах розміру 5862грн за рахунок інших спадкоємців. Разом з тим, відповідно до ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності і розумності. Статтею 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. В судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] позивачка не повідомила відповідача про цю подію, що позбавило відповідача можливості прийняти участь у процесі поховання батька. Сторони не заперечували тих обставин, що відповідач спілкувався з батьком і підтримував стосунки, а тому такі дії позивачки вочевидь суперечать вимогам ч.4 ст.13 ЦК. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. З урахуванням зазначених обставин суд вважає, що право позивачки на відшкодування понесених нею витрат на поховання [PERSON] за рахунок відповідача не підлягає захисту, а тому в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Позивачкою за звернення до суду з позовом сплачено 3887,20грн судового збору. При цьому після уточнення позивачкою було заявлено фактично чотири вимоги. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання факту належності позивачці 1/2 частки спірної квартири на праві приватної власності, то на підставі ст.88 ЦПК відповідач має відшкодувати позивачці судові витрати в розмірі 551,20грн, що відповідає мінімальній ставці за вимогами майнового характеру. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial