Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що є вона є власником будинку по [ADDRESS] , де значаться формально зареєстрованими її внучка [PERSON] , [INFO] та правнук [PERSON] , [INFO] , відповідачі по справі. Зазначає, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 2007р., а [PERSON] з 2009р., що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21.06.2018р. Вказує, що відповідач [PERSON] з сином проживали в Республіці Польща, на даний час їх місцеперебування їй (позивачці) невідоме, особистих речей в належному їй (позивачці) будинку відповідачі не зберігають, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідач [PERSON] не реагує. Стверджує, що факт реєстрації відповідачів у вказаному будинку негативно позначається на її (позивачки) майновому становищі, оскільки має проблеми з оплатою комунальних послуг та не може отримувати субсидій. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою судді від 16.10.2018 року відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.04.2019 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. В попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Москалик Б.С. в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Зокрема, просить визнати відповідачку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав, що визначені ч.4 ст.405, п.5 ч.1 ст.406 ЦК України, а також ст.ст.72, 107 ЖК України. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а подала письмові пояснення, де покликалась на те, що заперечує позовні вимоги у повному обсязі; що у спірному житловому будинку по [ADDRESS] проживала від народження, хоча зареєстрована за вказаною адресою лише з 2007р.; вона (відповідачка) періодично виїжджає в Республіку Польща, але завжди повертається додому у спірний будинок; за весь час спільного проживання до травня 2018р. позивачка [PERSON] не висловлювала до неї (відповідачки) жодних претензій чи прохань про зняття з реєстрації за вказаною адресою; у травні 2018р. вона (відповідач) в черговий раз повернулась з Республіки Польща та не змогла потрапити в будинок через зміну позивачкою вхідних замків; в жовтні 2018р. телефонувала до сусіда [PERSON] , котрий проживає по сусідству по [ADDRESS] , з метою поспілкуватися з бабою - позивачкою [PERSON] , однак остання відмовилася від спілкування; вона (відповідачка) не має наміру вчиняти дій, спрямованих на зняття з реєстрації за вказаною адресою, оскільки будинок по [ADDRESS] є її єдиним місцем проживання та іншого житла у неї немає. Представник відповідача - адвокат Голубінка Л.В. в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справа наявна її письмова заява про розгляд даної цивільної справи за її відсутності. В матеріалах справи наявні письмові пояснення про заперечення позовних вимог у зв`язку з поважністю причин відсутності відповідачів у спірному житловому будинку та з урахуванням відсутності у відповідачки [PERSON] іншого житла. Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний письмовий висновок щодо неможливості визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняття його з реєстрації; акт обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, скерував письмову заяву, в якій вказав, що вирішення спору покладає на розсуд суду, просить розглядати справу за їх відсутності; в матеріалах справи наявний лист-інформація Мостиської міської ради Львівської області від 02.04.2019р. № 2.18-683. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 15.06.2000року, копія якого міститься в матеріалах справи. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Мостиською міською радою Львівської області №2694 від 29.12.2015року та копії будинкової книги у вищевказаному житловому будинку є зареєстрованими наступні особи: власник будинку [PERSON] (позивачка у справі), її внучка [PERSON] , [INFO] (відповідачка у справі) та її малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Як відомо із Акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї позивачки [PERSON] від 21.06.2018року відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з 2007 року. Неповнолітня дитина відповідача - [PERSON] за даною адресою не проживає з 2009р. З письмового висновку органу опіки та піклування Мостиської районної державної адміністрації Львівської області від 02.04.2019р. №02-29/432 вбачається, що представником служби у справах дітей Мостиської РДА та інспектором із соціальної роботи Мостиської міської ради здійснено комісійний візит в сім`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в ході якого встановлено наступні обставини: зі слів [PERSON] (позивачки) її онука [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] зареєстровані у її будинку та за місцем реєстрації не проживають, онука [PERSON] не підтримує будинок, не сплачує комунальні послуги, не допомагає їй у жоден спосіб; в ході телефонної розмови з [PERSON] (відповідачкою) наголошено на недопущенні порушення житлових прав її сина [PERSON] , однак не встановлено фактичне місце проживання дитини, відповідачкою [PERSON] не надано жодних документів щодо підтвердження чи спростування факту проживання за місцем реєстрації та користування житловим приміщенням; відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов щодо проживання мешканки [PERSON] , складеного 01.04.2019р., встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані, але не проживають за вказаною адресою, проживають у Республіці Польща; згідно вказаного, діючи в інтересах малолітнього [PERSON] , орган опіки та піклування Мостиської РДА вважає за недоцільне визнання дитини - [PERSON] , [INFO] , таким, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття його з реєстрації, так як неможливо встановити фактичне місце проживання дитини та у разі зняття з реєстрації не відомо можливе місце його подальшої реєстрації. Також судом встановлено, що основним мотивом позовних вимог є бажання позивачки [PERSON] зменшити вартість житлово-комунальних послуг на утримання спірного будинку та реалізувати право на отримання субсидій на оплату житлово-комунальних послуг. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Водночас, за правилом ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власникам майна, однак за наявності обставин, які мають істотне значення. З огляду на зазначені вище норми, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оскільки вичерпного переліку поважних причин відсутності житлове законодавство не встановлює, тому це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. При цьому, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту його житлових прав. Підставою для задоволення позову про втрату права користування житловим приміщенням можуть бути лише достовірні, неспростовні та достатні докази. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, в ході розгляду справи судом сторона позивача не надала доказів того, що відповідач [PERSON] з малолітнім сином не проживали у спірному будинку без поважних причин понад встановлені законом строки, а тому втратила право користування будинком. Стороною позивача на підтвердження позовних вимог заявлялось клопотання про виклик в судове засідання для допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , однак явку вказаних осіб до суду не забезпечено. Судові повістки неодноразово надсилались свідкам за вказаною позивачкою [PERSON] адресою рекомендованими повідомленнями, однак такі повертались з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з народження проживала у будинку позивачки [PERSON] , у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім`ї власника, набула права користування будинком та зареєструвала своє місце проживання в будинку. Враховуючи надані відповідачкою [PERSON] письмові пояснення та матеріали справи, суд приходить до переконання, що не проживання відповідачки [PERSON] з дитиною у спірному будинку понад 1 рік викликано поважними причинами та носить тимчасовий характер у зв`язку з необхідністю періодичних виїздів в Республіку Польща з метою заробітку. Крім того, відповідачка у своїх письмових поясненнях покликалась на те, що позивачка змінила замок у вхідних дверей будинку і чинить їй перешкоди у користуванні таким. Факт наявності іншого житла у відповідачки [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] сторонами не підтверджено та судом не встановлено. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що невиконання обов`язку щодо участі в утриманні квартири членом сім`ї власника є підставою для звернення до суду із відповідними вимогами до такої особи. За таких обставин, беручи до уваги наведені причини відсутності відповідачки [PERSON] понад встановлені законом строки у житловому будинку позивачки, суд не вбачає підстав позбавляти відповідачку [PERSON] конституційного права на повагу до її житла. Крім того, враховуючи малолітній вік дитини - [PERSON] , [INFO] , який не набув повної цивільної дієздатності та те, що останній не може самостійно обирати місце проживання, то факт його не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами, а тому відсутні підстави для визнання дитини такою, що втратила право користування і не є підставою для позбавлення її права користування житлом. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачка [PERSON] (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які покликалася сторона позивача як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави, передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України, для визнання відповідачів ( [PERSON] та [PERSON] ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed