Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, позовні вимоги якого пізніше уточнила, в якому просить суд визнати недійсним : заповіт [PERSON], складений 27.11.1995 року на користь [PERSON]; свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2002 року видане Пустомитівською державною нотаріальною конторою, номер запису в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 2023; державний акт серія ЛВ № 063442 виданий 03.09.2002 року [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,2341 га., в с. Гончари, Пустомитівського району Львівської області, для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування своїх вимог позивачка покликається на те, що 08.11.1996 року, померла її мати, [PERSON], яка проживала в с. Гончари Пустомитівського районну Львівської області. За життя, [PERSON] було складено заповіт посвідчений 15.06.1993 року секретарем виконавчого комітету Винничківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно з яким все своє майна на час смерті заповіла своїй доньці [PERSON], тобто позивачці. Про даний заповіт було відомо усім сусідам, близьким родичам в тому числі відповідачці [PERSON] Позивачка вказує, що у 1995 року вона виїхала за кордон на заробітки, тому заяву про прийняття спадщини за змогла подати лише 03.03.2006 року. Однак подаючи заяву про прийняття спадщини, їй стало відомо про існування ще одного заповіту її матері [PERSON] складеного 27.11.1995 року на користь відповідачки [PERSON] посвідчений тим же секретарем виконавчого комітету Винничківської сільської ради. На підставі даного заповіту відповідачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.08.2002 року та в подальшому оформила право власності на земельну ділянку площею 0,2341 га. в с. Гончари, яка входила до складу спадкової маси після смерті [PERSON] Оскаржуванний заповіт від 27.11.1995 року вважає незаконним, з тих підстав, що [PERSON] не підписувала і не могла підписувати оскаржуваний заповіт. Померла була неписемною і підписувалась своїм прізвищем за зразком, написаним сторонньою особою та на початку 1995 року [PERSON] важко захворіла, була прикута до ліжка до дня смерті і ледь могла поворухнути руками, а в заповіті зазначено, що він підписаний заповідачкою. Факт неналежності підпису [PERSON] в оскаржуваному заповіті також стверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 2957 від 22.10.2007 року. Окрім того, в ході розгляду справи встановлено, що оскаржуваний заповіт підписав племінник заповідача [PERSON], однак на ньому відсутній запис про підпис заповіту іншою особою, що суперечить вимогам ст. 543 ЦК України 1963 року та положенням інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, діючої на той час. Вищенаведене свідчить про те, що оскаржуваний заповіт посвідчено з грубим порушенням законодавства, що є підставою для визнання його недійсним, що тягне за собою застосування наслідків недійсності. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить суд задоволити повністю. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги позивачки заперечила частково та звернулась до позивачки [PERSON] з зустрічним позовом в якому просить суд частково задоволити позов [PERSON] в частині визнання недійсним оскаржуваного заповіту та визнати за ними по ? частині земельної ділянки площею 0,2341 га., в с. Гончари, що входить до складу спадкової маси після смерті [PERSON] Свої вимоги за зустрічним позовом [PERSON] мотивує тим, що у звязку з недійсністю заповіту на її імя від 27.11.1995 року, спадкування повинно проходити між спадкоємцями за законом. Оскільки вона та відповідачка [PERSON] являються спадкоємцями першої черги за законом майна померлої, їх частки у спадковому майні є рівними. Представник відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] не визнав та заперечив. Свої заперечення мотивує тим, що у звязку з недійсністю оскаржуваного заповіту, заповіт який є не скасований та складний на імя [PERSON] від 15.06.1993 року є дійсним, а від так спадкування повинен здійснюватись на підставі даного заповіту. Проаналізувавши доводи сторін, належним чином дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до переконана про під ставність позовних вимог первинного позову та про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, з наступних підстав : Судом встановлено, що 08.11.1996 року померла мати позивачки та відповідачки, [PERSON], яка до дня смерті проживала та була зареєстрована в [INFO]. Враховуючи те, що спадщина відкрилася після смерті спадкодавця в 1996 році, відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 до вказаних правовідносин застосовуються положення норм Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на час відкриття та прийняття спадщини. Згідно ст. 534 ЦК України (редакція 1963 року) Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Судом встановлено, що за життя [PERSON] склала заповіт посвідчений 15.06.1993 року секретарем виконавчого комітету Винничківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно з яким все своє майно на яке на день її смерті буде їй належати та на яке за законом буде мати право заполовіла своїй доньці, позивачці за первісним позовом [PERSON] Як видно із змісту вищезгаданого заповіту від 15.06.1993 року, такий заповіт підписаний самою [PERSON], що сторонами не оспорюється та в силу норм ч.1 ст. 61 ЦПК України, окремому доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що у 1995 році позивачка [PERSON] виїхала за кордон на заробітки. Згідно ч.1,2 ст. 544 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини), заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Судом встановлено, що 27.11.1995 року складено заповіт від імені [PERSON] посвідчений секретарем виконавчого комітету Винничківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON], згідно яким все своє майно заповіла своїй доньці, [PERSON] Згідно ст. 541 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Із змісту заповіту від 27.11.1995 року, вбачається, що цей заповіт підписаний [PERSON] Разом з тим, візуально вбачається, що підписи на заповіті від 15.06.1993 року та від 27.11.1995 року від Імені [PERSON] є різними. Відповідно до ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З матеріалів справи вбачається, що з метою встановлення належності підпису на заповітах від 15.06.1993 року та від 27.11.1995 року, експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено дослідження підписів [PERSON] та зроблено висновок, що підписи від імені [PERSON], розташовані після слів „підпис гр. [PERSON] в другому примірнику її заповіту від 15.06.1993 року, після слова „підпис в першому примірнику її заповіту від 27.11.1995 року, посвідчених секретарем виконкому Винничківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON] і зареєстрованих в книзі нотаріальних дій, відповідно під №№6 та 14, виконані різними особами. Окрім цього, непідписання самою спадкодавицею [PERSON] оскаржуваного заповіту, також обєктивно стверджується показами допитаного судом в якості свідка [PERSON], який являється племінником [PERSON], який в судовому засіданні показав, що він був присутній при посвідченні заповіту [PERSON] 27.11.1995 року та підписав заповіт від імені заповідачки у звязку з неможливістю заповідачкою через важкий стан здоровя самостійно підписати заповіт. Аналогічні покази отримані судом при допиті в якості свідка [PERSON], яка працювала секретарем виконавчого комітету Винничківської сільської ради та вказала, що нею 27.11.1995 року посвідчено заповіт [PERSON] на імя [PERSON] та у звязку з неможливістю заповідачкою через важкий стан здоровя самостійно підписати заповіт, його підписав [PERSON] За вказаних вище обставин, суд вважає, доведеним факт не підписання заповідачкою [PERSON]Ф, оскаржуваного заповіту від 27.11.1997 року та посвідчення такого за місцем проживання заповідача [PERSON]Ф в с. Гончари, Пустомитівського району Львівської області Згідно ст. 543 ЦК України 1963 року, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Так, згідно з п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994р. N 22/5 і діючої на той час, якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, доручення, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, доручення, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи доручення не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено. Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Згідно п. 8 Інструкції, Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстри нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причини цього. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та досліджуючи заповіт від 27.11.1995 року, судом встановлено, що на такому відсутні застереження та посвідчувальні написи про місце складення заповіту поза приміщення виконавчого комітету та причини з яких заповідач [PERSON] не могла власноручно підписати заповіт, в наслідок чого заповіт від її імені підписано іншою особою про що і дані про яку також не зазначено, що відповідно до п. 15 Інструкції, є наслідком недійсності нотаріальної дії. Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим фактичним обставинам справи, судом встановлено, що заповіт від 27.11.1995 року складено з грубим порушенням вимог ст. 543 ЦК України 1963 року та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994р. N 22/5 і діючої на час складення, Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність недійсності оскаржуваного заповіту від 27.11.1995 року, що сторонами не оспорюється, а від так, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.08.2002 року та проведена приватизації відповідачкою [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку є недійсними та підлягає скасуванню. Ст.11 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. В силу положень ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він вчинив одну з наступних дій : якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 525 ЦК України в редакції 1963 року, Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Судом встановлено, що на час смерті матері [PERSON], яка померла 08.11.1998 року, позивачка [PERSON] перебувала за кордоном та звернулась з заявою про прийняття спадщини за заповітом 03.03.2006 року (а.с. 8), тобто поза межами визначеного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року, шестимісячний строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. На підставі наведеного, враховуючи диспозитивність судового процесу та відсутність зі сторони позивачки [PERSON] вимог щодо продовження строку на прийняття спадщини за заповітом, позивачка [PERSON] вважається такою, що не прийняла спадщину за заповітом [PERSON], а від так спадкування повинно здійснюватись за законом у відповідності до ч. 2 ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, почергово між спадкоємцями. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними доньками [PERSON], а від так є спадкоємцями першої черги за законом частки яких є рівними. Судом встановлено, що станом на час відкриття спадщини сторони [PERSON] та [PERSON] з спадкодавицею [PERSON] не проживали, у фактичне володіння та управління спадковим майном після її смерті не вступили та протягом визначеного законом строку з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулись, таким чином не вчинили жодних дій передбачених ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. які б свідчили про прийняття спадщини. За вказаних вище обставин, відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року, сторони [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що не прийняли спадщину за [PERSON], а від так позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed