Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що починаючи з листопада 1998 року до моменту реєстрації шлюбу, тобто до 22.08.2001 р. проживала разом з відповідачем без реєстрації шлюбу у належній їй квартирі, де вели спільне господарство, планували своє майбутнє життя, на початку 2000 року за спільні кошти придбали незакінчений будівництвом жилий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS], який в подальшому було перебудовано, і в якому проживали разом до моменту розірвання шлюбу. Право власності на дане домоволодіння оформлено на відповідача. У зв'язку з цим просить встановити факт її проживання однією сім'єю з листопада 1998 р. разом з [PERSON] по день реєстрації шлюбу - 22.08.2001 р., визнати жилий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], та визнати за нею, [PERSON], право власності на ? частину вищевказаного жилого будинку з господарчими спорудами. У подальшому позивачка та її представник після проведення за їх клопотанням судової будівельно-технічної експертизи зменшили майнову позовну вимогу і просили суд визнати за позивачкою право власності на ? частину від 83/100 спірного домоволодіння, а немайнові позовні вимоги підтримали із зазначених вище підстав, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що спірний житловий будинок, не закінчений будівництвом, придбав 29.03.2000 року перебуваючи у шлюбі з першою жінкою [PERSON], за свої власні кошти, отримані від продажу спадкового майна у м. Лебедин, а з позивачкою в цей час підтримував просто дружні стосунки. 11.04.2000 року він розлучився з [PERSON], після чого пішов з дому і проживав де прийдеться: в автомобілі, у вагончику на роботі. Разом проживати з позивачкою у її квартирі почали з восени 2000 року, з цього часу він будував у позивачки по [ADDRESS] сарай, туалет, огорожу, прихожу, веранду. У подальшому він з 2006 року позичив гроші і почав поступово перебудовувати придбаний свій житловий будинок: дерев'яні стіни обклав цеглою, зробив дах, вкривши його шифером, побудував прибудови (веранду, прихожу, ванну кімнату), побудував надвірні споруди - сарай, гараж, розібравши літню кухню, потім бесідку і погріб. Всі будівельні роботи робив виключно за свої кошти, які позичив в банку, повністю кредит сплатив в 2013 році. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що будинок по [ADDRESS] відповідач придбав, перебуваючи з нею у зареєстрованому шлюбі, за власні накопичення та за кошти отримані від продажу домоволодіння у м. Лебедині, яке отримав у спадщину після смерті свого батька. Будинок їздили дивитися вдвох. Також пояснила, що до моменту фактичного розлучення 11.04.2000 року вони з відповідачем проживали разом, так як до останнього вона намагалася зберегти сім'ю, хоча знала про існування коханки. Після розлучення усно домовилися, що квартира по [ADDRESS] залишається їй з дітьми, а йому - житловий будинок, незакінчений будівництвом, після чого [PERSON] пішов з дому, із собою нічого не взяв. Просила відмовити в задоволенні позову. Протокольною ухвалою у справі 12.06.2014 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до справи третьою особою ПАТ «Ощадбанк України» (копію договору з банком відповідач у справу не надав), по тій причині, що рішення у даній справі не може вплинути на права банку, який за словами відповідача, в 2014 році видав йому кредит під заставу спірного житлового будинку, а позивачка надала нотаріально засвідчену згоду на передачу в заставу будинку, про що підтвердила в судовому засіданні, оскільки відповідно ст.23 Закону України «Про іпотеку» та роз'яснень п.36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», іпотека є дійсною для всіх подальших власників майна, навіть якщо вони були необізнані про обтяження майна іпотекою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в листопаді 1998 року відповідач [PERSON] прийшов жити до її сусідки [PERSON], яка живе напроти, із собою приніс сумку і два стільці, з цього часу вони безперервно жили разом однією сім'єю, разом вирощували городину, разом будувалися. Кожен день свідок бачила [PERSON], який зранку йшов на роботу на бурову, а в 17 год.45 хв. повертався додому. На всіх святах [PERSON] був присутній в якості чоловіка [PERSON], свідок зустрічалася з ними для спілкування 2-3 рази на тиждень. Одружилися після того, як [PERSON] відсвяткувала 40-річчя. Близько чотирьох років тому [PERSON] зібрав речі і пішов, після чого більше вона його у квартирі [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає з 1998 року, так як він почав співмешкати з її знайомою [PERSON], 5 років підряд вона із ними зустрічали разом новий рік, 2-3 рази на місяць разом вечеряли. Через деякий час після того, як почали жити разом, вона бачила, що [PERSON] весною та влітку 1999 року почав робити у квартирі позивачки ремонт. У квартирі [PERSON] зберігалися його речі, там він залишався ночувати, [PERSON] готувала йому їсти, на подвір'ї висіли і сохнули його речі, тобто не було жодного сумніву, що вони живуть разом. Пізніше вони одружилися. Заслухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. За правилами п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного Кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного Кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 26.01.1980 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 39). Рішенням Охтирського міського суду від 27.03.2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 73). Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 95-96) та відповідно до запису акта про розірвання шлюбу № 76 (а.с. 97), державна реєстрація розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відбулася 11 квітня 2000 року. Виходячи з положень ст.44 КпШС України, відповідно до яких шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, шлюб [PERSON] із його першою дружиною [PERSON] припинився 11 квітня 2000 року. Встановлено, що у період перебування в шлюбі з [PERSON], - 29.03.2000 року, [PERSON] придбав незакінчений будівництвом жилий будинок, розташований по [ADDRESS], готовністю 52 % (а.с. 39 інвентарної справи № 5221), про що мається договір купівлі-продажу від 29.03.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 914. Згідно вищевказаного договору купівлі-продажу, на земельній ділянці, яка розташована по [ADDRESS], знаходяться незакінчений будівництвом жилий будинок, літня кухня «Б», прибудова «б». Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним підчас шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 КпШС України). Як вбачається з показів свідків в судовому засіданні, у період з кінця 1998 року, в тому числі після припинення шлюбу з першою жінкою відповідача, сторони [PERSON] та [PERSON] співмешкали разом у будинку позивачки за адресою [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 22.08.2001 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 10). Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 06.04.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 13). Правовідносини між сторонами до укладення шлюбу 22.08.2001 року регулюються Законом УРСР «Про власність», який діяв з 15 квітня 1991 року і втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року. Відповідно до ч.1 ст.17 цього Закону, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Однак, згідно з ч.2 ст.13 КпШС України, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Тому юридичний факт про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу у період до 22.08.2001 року не веде до виникнення, зміни або припинення будь-яких правовідносин, зокрема, майнових прав та обов'язків сторін у даній справі, відповідно за цією причиною задоволенню не підлягає. З матеріалів інвентарної справи вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради № 188 від 19.04.2000 року надано дозвіл закінчити будівництво житлового будинку розміром 10.80 м х 8.20 м, приміщення для зберігання інвентаря розміром 4.0 м х 6.0 м, гаражу розміром 4.0 м х 6.0 м, бані розміром 3.0 м х 3.0 м по [ADDRESS] (а.с. 36 інвентарної справи № 5221). Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку [ADDRESS] від 10.05.2007 року, житловий будинок, гараж, господарське приміщення прийняті в експлуатацію (а.с. 42 інвентарної справи № 5221). 03.07.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради від 20.06.2007 року № 192 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок А-1Ж загальною площею 75,9 кв.м. та житловою площею 37,9 кв.м, з господарчими спорудами гараж «Б», сарай «В», погріб «пг», убиральня «Г», бесідка «Д», ворота № 1, огорожа № 2, розташований в [ADDRESS] , яке зареєстровано в Комунальному підприємстві «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» 03.07.2007 року (а.с. 43-45 інвентарної справи № 5221). Таким чином, у період шлюбу з позивачкою з 22.08.2001 р. відповідач [PERSON] добудував свій незакінчений будівництвом житловий будинок, ввів його в експлуатацію та набув право власності на дане нерухоме майно. Однак відповідач не довів, що усі будівельні роботи по добудові незакінченого будівництвом житлового будинку він здійснив до укладення шлюбу з позивачкою. Навпаки, в судовому засіданні 12.06.2014 року відповідач надав пояснення про те, що після укладення шлюбу з [PERSON] він займався будівельними роботами вдома у [PERSON] по [ADDRESS] (будував в неї сарай, огорожу, веранду, погріб, убиральню), а будівельні роботи у своєму будинкові здійснював вже після закінчення будівництва вдома у позивачки, приблизно в 2006 році. Відповідно до ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить Сімейний кодекс України. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) - ч.1 ст.60 СК України. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ч.1 ст.62 СК України. За ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У судовому засіданні відповідач повідомив суду, що фактично шлюбні відносини між ними припинилися з лютого 2010 року, після чого він, проживаючи від позивачки окремо, провів деякі ремонтні роботи у своєму будинку: перекрив дах на гаражі, поштукатурив сарай, гараж, оббив пластиком сарай, гараж, влаштував освітлення у гаражі, сараї, влаштував у житловому будинку гіпсокартонні стіни, стелі, підлогу облаштував ламінатом, поклеїв нові шпалери у трьох житлових кімнатах. Дані обставини визнала у судовому засіданні позивачка, тому відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 797/832 від 11.09.2014 р., частка вартості незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 52 %, який перейшов у власність [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.03.2000 року, в загальній вартості домоволодіння за адресою [ADDRESS], станом на лютий 2010 року становить 17/100. Даний висновок суд вважає за можливим прийняти як доказ у справі виходячи з такого. В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснила, що нею була розрахована інвентаризаційна вартість недобудованого житлового будинку станом на день його придбання, що становить 8152 грн., а також інвентаризаційна вартість добудованого домоволодіння станом на дату проведення інвентаризації 25.10.2007 року, що становить 139604 грн. Далі ці суми були експертом відповідно проіндексовані до 2010 року (так як шлюбні відносини між сторонами припинилися у лютому 2010 року, після чого відповідач провів самостійно деякі ремонтні роботи), що склало 34745 грн. та 199634 грн. відповідно, після чого експертом була розрахована частка вартості незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 52% в загальній вартості домоволодіння, в розмірі 17/100. Експерт пояснила, що якби вона визначила інвентаризаційні вартості недобудови 52% готовності і домоволодіння станом на день проведення експертизи, дана частка в розмірі 17/100 залишилася б незмінною, виходячи з принципу пропорційності підрахунків. Проведені відповідачем після лютого 2010 року ремонтні роботи у будинку не розраховувалися експертом, оскільки на ці поліпшення потрібно було складати окремий кошторис, крім того, дані роботи на розмір частки сторін у житловому будинку не впливають, так як дані поліпшення не відображуються при інвентаризації домоволодіння. Судом роз'яснювалося відповідачу і його представнику в судовому засіданні 08.10.2014 року право заявити клопотання про проведення повторної або додаткової судової будівельно-технічної експертизи у справі, якщо вони з будь-яких причин не згодні з висновком експерта або вважають його неповним, неправильним, однак відповідач цим правом не скористався, хоча і висловлював незгоду з висновком експерта. Доводи представника відповідача про збільшення вартості спірного домоволодіння виключно за рахунок зростання цін спростовуються висновком судової будівельно-технічної експертизи № 797/832 від 11.09.2014 р., з якої вбачається, що вартість недобудови на момент її придбання проіндексована експертом до 2010 року, після чого експерт визначив частку, яку складає вартість недобудови у загальній вартості домоволодіння станом на 2010 рік. Отже, з урахуванням того факту, що сторони під час перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти добудували незакінчений будівництвом будинок, що перебував у власності відповідача та його першої дружини, а також враховуючи висновки судової будівельно-технічної експертизи №797/832, слід вважати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 83/100 частин спірного домоволодіння. Таким чином, частки кожного з подружжя [PERSON] та [PERSON] у спільному майні подружжя вважаються рівними, незалежно від розміру трудових та грошових затрат кожного із подружжя. Частка кожного складає ? від 83/100 частин спірного домоволодіння, усього по 83/200 частин на кожного. Загальна частка [PERSON] у домоволодінні з урахуванням майна, набутого ним до шлюбу (та з урахуванням того, що його перша дружина [PERSON] не претендує на вказаний житловий будинок, про що повідомила в судовому засіданні), складає 17/100 + 83/200 = 117/200. Оскільки частка позивачки у спірному житловому будинку за розміром є істотною, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що позивачка в даному випадку не має право на частку в домоволодінні, а має тільки право на відшкодування витрат на поліпшення майна, проведені у період шлюбу. Доводи позивача про те, що всі будівельні роботи у спірному домоволодінні здійснювалися за його особисті кошти, які він взяв в банку за кредитним договором, і повністю погасив кредит лише в 2013 році, з лютого 2010 року проживаючи окремо від позивачки, не можуть бути прийняті судом, так як кредит відповідач взяв в банку 15.11.2007 року, тобто вже після введення будинку в експлуатацію 10.05.2007 року та отримання свідоцтва про право власності (а.с.134). Крім того, в судовому засіданні 12.06.2014 року відповідач надав інші пояснення про те, що на будівництво житлового будинку в 2006 році брав гроші в борг у своєї першої дружини [PERSON]. Позову про розподіл боргів подружжя відповідач не заявляв. Розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні до суду було сплачено судового збору 243,60 грн. за вимогу немайнового характеру та 873,75 грн. за вимогу майнового характеру (відповідно до звіту з оцінки майна, а.с.53), а також 2361,60 грн. сплатила за проведення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.116). З урахуванням зменшення позивачкою розміру майнової позовної вимоги, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 725,21 грн. понесених витрат на оплату судового збору за майнову вимогу та 2361,60 грн. витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: partial