Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.05.2001 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 140 КК України. За вказаним вироком з відповідача на її користь стягнуті кошти в рахунок матеріальної шкоди в сумі 4226 грн., в рахунок моральної шкоди 600 грн., а всього 4826 грн. Оскільки відповідач кошти до цього часу не повернув в повному обсязі, просить суд стягнути з відповідача на її користь відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 5877,89 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав, наведених в позовній заяві, наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вирок суду від 24.05.2001 року не виконувався протягом 13 років, на даний час сума, стягнута за вироком, має іншу цінність. Наполягала, що саме норми ст. 625 ЦК України розповсюджуються на дані спірні правовідносини, зазначила, що саме по собі стягнення боргу за рішенням суду та перебування рішення на примусовому виконанні не позбавляє позивачку права на стягнення інфляційних, передбачених ст. 625 ЦК України за невиконання зобов'язання. Вказала, що притягнення відповідача до кримінальної відповідальності не є підставою його звільнення від цивільної відповідальності. В судовому засіданні відповідач та його представник - [PERSON] позов не визнали. Представник відповідача суду пояснив, що дійсно за вироком суду, з його довірителя стягувалися кошти в порядку примусового виконання на підставі виконавчого листа, які на даний час він сплатив в повному обсязі, що стало підставою для закінчення виконавчого провадження. Вважає, що ст.625 ЦК України не поширює свою дію на деліктні правовідносини. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.05.2001 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 140 КК України. За вказаним вироком з відповідача на користь [PERSON] стягнуті кошти в рахунок матеріальної шкоди в сумі 4226 грн., в рахунок моральної шкоди 600 грн., а всього 4826 грн. 15.09.2001 року постановою відділу ДВС Соснівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1-264 за вироком від 24.05.2001 року. З матеріалів справи вбачається, що постановою Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 10.04.2014 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1-264 від 24.05.2001 року про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 4826 грн. на користь [PERSON] закінчено у зв'язку із повним фактичним виконанням рішення. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Отже, виходячи з наведеного, слід прийти до висновку, що обов'язок відповідача сплатити кошти позивачці витікає з деліктних правовідносин, тому твердження [PERSON] щодо стягнення на її користь з [PERSON] інфляційних втрат за вироком суду, суд оцінює критично, оскільки даний вид стягнення не відноситься до об'єктів індексації грошових доходів населення, визначених ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Суд зазначає, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. З огляду на викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed