Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позов, в обгрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира розташована в кооперативному будинку кооперативу «Заря-14» і належала на праві власності [PERSON] . На підставі протоколу зборів кооперативу остання була прийнята до членів кооперативу та їй було виділено квартиру на підставі ордеру №1439 від 22.08.1975 року. Згідно довідки ЖБК «Заря-14» від 11.08.1975 року [PERSON] вступила до кооперативу та сплатила пай за квартиру в повному обсязі. 03.09.2010 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно [PERSON] . Після її смерті [INFO] року [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом на спірну квартиру та постановою нотаріуса від 17.04.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва. Також було з`ясовано, що 24.10.2014 року право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11.11.2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції. 14.11.2014 року право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано за [PERSON] , а останньою за договором дарування від 13.03.2015 року подаровано [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 року у справі №203/4121/15-ц було визнано незаконним рішенням реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. В задоволенні позовних вимог про витребування квартири від [PERSON] та про припинення за останньою права власності на квартиру апеляційним судом було відмовлено з посиланням на передчасність цих вимог без попереднього вирішення питання про визнання недійсним договору дарування квартири від 13.03.2015 року. [INFO] [PERSON] померла. Спірну квартиру вона заповіла [PERSON] , яка прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2019 року у справі №203/2441/17, квартиру було витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] , скасовано запис про державну реєстрацію за нею права власності на квартиру. 30.07.2019 року державним реєстратором за позивачкою було зареєстровано право власності на квартиру. 12.08.2019 року вона звернулась до [PERSON] з письмовою вимогою про передачу їй ключів від вхідних дверей квартири та звільнення останньої. 18.08.2019 року вона особисто звернулась до [PERSON] з проханням віддати ключі та звільнити квартиру. Остання, знаходячись в квартирі, двері їй не відчинила, до квартири не пустила, ключі не віддала. Таким чином, [PERSON] не маючи законних підстав перебувати в квартирі, оскільки її право власності на це житло припинено та скасоване, умисно чинить їй перешкоди, як законному власнику квартири, користуватись та розпоряджатись останньою. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд усунути їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , виселивши з квартири відповідачу [PERSON] без надання іншого жилого приміщення та вселивши її (позивачку) до вказаної квартири. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній. Відповідачка в призначені на 14.11.2019 року підготовче засідання та в призначене на 10.01.2020 року судове засідання для розгляду справи по суті не з`явилась. В наданих заявах просила відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що в призначене на 14.11.2019 року судове засідання не може з`явитись в зв`язку із відрядженням до м.Києва, а в судове засідання 10.01.2020 року через хворобу. Також посилалась на неможливість явки її адвоката через хворобу. Як зазначає в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язання з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними права не допускається. Частиною 4 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Посилаючись на неможливість своєї явки в судові засідання через перебування у відрядженні та хворобу, а також на неможливість явки свого адвоката з поважних причин, відповідачка до заяв не надала відповідних доказів щодо свого працевлаштування та направлення у відрядження за відповідним наказом, не надала копії відкритого лікарняного листка або інших медичних довідок. Також відповідачкою не було надано доказів укладання договору про надання правової допомоги з адвокатом на представництво її інтересів в Кіровському районному суді у даній цивільній справі. Будучі обізнаною про наявність в провадженні суду розглядаємої цивільної справи відповідач не надала відзиву із запереченням на позов, відповідних доказів, маючи для цього достатньо часу. Таким чином, суд розцінює такі дії відповідачки, як зловживання своїми процесуальними правами та неналежне їх використання, визнає неповажними причини її неявки до суду та враховуючи положення ч.3 ст.223 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності відповідачки за наявними у справі матеріалами. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] , в яку вселилась у передбаченому законом порядку на підставі ордеру №1439 від 22.08.1975 року. В подальшому остання вступила до ЖБК №14 «Заря», повністю сплатила пайовий внесок за квартиру та у відповідності до ст.15 діючого на той час Закону України «Про власність», набула право власності на зазначену квартиру. 03.09.2010 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. за реєстровим №3601, за яким заповідала все належне їй майно [PERSON] [INFO] [PERSON] померла та після її смерті відкрилась спадщина, до складу якою увійшла квартира [ADDRESS] . В межах встановленого законом шестимісячного строку [PERSON] прийняла спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено постановою нотаріуса від 17.04.2015 року, в зв`язку з неподанням документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Крім того, [PERSON] на підставі довідки ЖБК №14 «Заря» від 02.10.2010 року про сплату паю за спірну квартиру, звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на останню та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.11.2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру, незважаючи на те, що в спадковому реєстрі було зареєстровано запис про заповіт [PERSON] та зареєстровано спадкову справу із заявою про прийняття спадщини [PERSON] , яка також була зареєстрована в цій квартирі. Згідно пояснювальної записки голови правління та головного бухгалтера ЖБК №14 «Заря», які надані на ім`я прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, довідка була видана про сплату паю по цій квартирі [PERSON] на підставі обмінного ордера, виданого на ім`я [PERSON] , в якому було вписано [PERSON] та його заяви про вступ до кооперативу. Проте, як вбачається із обмінного ордеру №1439 від 22.08.1975 року, виданого Бюро обміну житлової площі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради в графі список осіб, які вселяються по ордеру зазначено лише [PERSON] , якій і видано цей ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] , але [PERSON] у цьому ордері відсутній. Крім того, відповідно до вказаного ордеру від 22.08.1975 року цей ордер діє 40 днів, а згідно виписки з протоколу зборів ЖБК №14 «Заря» від 11.11.1975 року [PERSON] було прийнято в члени цього кооперативу та виділено їй спірну квартиру. Проте цими зборами не вирішувалося питання про включення до ордеру на житло [PERSON] , якому на той час було 1 рік та 6 місяців від народження, який народився [INFO] в м.Запоріжжя та відповідно надання йому разом з [PERSON] житлової квартири не вирішувалося. Після реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] , останній на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за реєстровим №1285, продав квартиру [PERSON] . В свою чергу [PERSON] на підставі договору дарування від 13.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. за реєстровим №433, подарувала квартиру [PERSON] . На підставі вказаного договору дарування за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.03.2015 року. Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 року у цивільній справі №203/4121/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ЖБК №14 «Заря», Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області, треті особи - приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В., [PERSON] , про встановлення факту належності квартири, визнання незаконним та скасування рішення реєстраційної служби, витребування майна, визнання права власності за заповітом, скасування права власності, стягнення матеріальної шкоди; за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання особи добросовісним набувачем квартири, визнання права власності. Зазначеним вище рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 року у цивільній справі №203/4121/15-ц, яке набрало законної сили, було частково задоволено позов [PERSON] , визнано незаконним рішення реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції індексний номер 17100045 від 11.11.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на цю квартиру в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру та витребування її з незаконного володіння, апеляційний суд вважав ці вимоги передчасними, оскільки позивачкою не заявлялись вимоги про визнання недійсним договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Також рішенням державного реєстратора від 26.06.2017 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру через наявність реєстрації права власності на неї за [PERSON] ; неможливість встановити за поданим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 року факту припинення або скасування права власності [PERSON] на квартиру, оскільки квартира не повернута [PERSON] із чужого незаконного володіння, а договір дарування від 13.03.2015 року не визнано недійсним. В зв`язку з цим, [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов О.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання договорів недійсними, витребування майна, скасування запису про реєстрацію права власності (цивільна справа №203/2441/17). 05.05.2017 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кам?янського міського нотаріального округу Кір?як К.А. за реєстровим №631, за яким заповідала, зокрема, всі належній їй права на квартиру [ADDRESS] - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла та 10.05.2018 року , тобто протягом встановленого законом шестимісячного строку, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіна М.С. з заявою про прийняття спадщини. В рамках зазначеної цивільної справи №203/2441/17 [PERSON] було залучено в якості правонаступника [PERSON] та рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2019 року позов останньої було задоволено частково, витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , як спадкоємця власника вказаної квартири [PERSON] , померлої [INFO] ; скасовано запис про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на вказану вище квартиру. На підставі вказаного рішення суду 30.07.2019 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що після набуття права власності на квартиру позивачка зверталась до відповідачки з письмовою вимогою звільнити квартиру від особистих речей, виселитись та передати ключі від вхідних дверей. Також, як зазначила позивачка та підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] 18.08.2019 року [PERSON] в присутності вказаних свідків особисто прийшла до спірної квартири з проханням до [PERSON] звільнити останню та передати ключі від квартири. Проте, відповідачка її до квартири не впустила. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ст.41 Конституції України та положень ст.ст.179,181,316,317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Також відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено. що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена вище норма матеріального права визначає право власника житлового приміщення вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні власником своєю власністю. Як встановлено судом та було наведено вище, спірна квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та після смерті останньої увійшла до складу спадщини, право на спадкування якої набула [PERSON] на підставі заповіту від 03.09.2010 року. Проте, право власності на спірну квартиру незаконно було зареєстроване 11.11.2014 року за [PERSON] , а в подальшому за договором купівлі-продажу від 14.11.2014 року перейшло у власність [PERSON] , а за договором дарування від 13.03.2015 року - у власність [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2017 року у цивільній справі №203/4121/15-ц, було визнано незаконним рішення реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 11.11.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на цю квартиру в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] . Позивачка [PERSON] на підставі складеного [PERSON] 05.05.2017 року заповіту, з моменту смерті останньої 01.05.2018 року набула право на отримання у спадщину спірної квартири, що належала померлій на підставі рішення суду. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2019 року у цивільній справі №203/2441/17 було витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , як спадкоємця власника вказаної квартири [PERSON] , померлої [INFO] ; скасовано запис про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на вказану вище квартиру На підставі вказаного рішення суду 30.07.2019 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] , має намір вселитись та проживати в останній, проте в квартирі на теперішній час продовжує мешкати відповідачка [PERSON] , яка відмовляється виселитись з квартири в добровільному порядку та чинить позивачці перешкоди в доступі до квартири та вселенню. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність належними доказами та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, усунувши позивачці перешкоди з боку відповідачки в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення з квартири відповідачки [PERSON] та вселення до вказаної квартири позивачки [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 1536 грн. 80 коп. (по 768 грн. 40 коп. за кожну з двох задоволених вимог немайнового характеру).

Outcome: approved