Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що працювала у відповідача на посаді провідного інженера з підготовки кадрів. 09.11.2016 року наказом (розпорядженням) №4427к її було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на те, що при її звільненні відповідачем не було дотримано вимоги ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», проведено звільнення в період її перебування на лікарняному, а також з порушенням вимог ст.49-2 КЗпП України без запропонування всіх вакантних на підприємстві посад, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді; а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовне визнав та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] працювала в Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на посаді провідного інженера з підготовки кадрів відділу розвитку (а.с.30). 27.05.2016 року відповідачем було видано наказ №351 про внесення змін до штатного розпису та структури підприємства, відповідно до якого з посиланням на оптимізацію організаційного та виробничого процесів, та у відповідність до обсягів виконуваних робіт, було наказано скоротити із штатного розпису відділу розвитку посади начальника відділу розвитку та посаду провідного інженера з підготовки кадрів, яку займала позивачка (а.с.31). 12.07.2016 року позивачку було повідомлено про наступне вивільнення (а.с.32). Копію наказу №351 від 27.05.2016 року та пропозиції щодо зайняття вакантних посад позивачі було вручено 16.08.2016 року (а.с.31,33). Наказом №4427к від 09.11.2016 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 09.11.2016 року в звязку із скороченням штату та на підставі вказаного наказу внесено відповідний запис в трудову книжку (а.с.7,8). З копією наказу позивачку ознайомлено 01.12.2016 року. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 3 ст.40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як встановлено судом, ані наказ №351 від 27.05.2016 року, ані попередження про на-ступне вивільнення позивачки не містять посилань на конкретну дату її звільнення. З повідомленням про наступне звільнення на підставі даного наказу позивачку було ознайомлено лише 12.07.2016 року, а з наказом №351 від 27.05.2016 року лише 16.08.2016 року. З огляду на це, звільнення позивачки 09.11.2016 року проведено без дотримання стро-ків, визначених ч.1 ст.49-2 КЗпП України. Крім того, в порушення вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з повідомленням про звільнення позивачці не запропоновано всі наявні вакантні посади на підприємстві та з останніми [PERSON] ознайомлено лише 16.08.2016 року. Окрім цього, з наданого позивачкою листка непрацездатності вбачається, що вона в період з 03 по 21.11.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с.9). А тому її звільнення 09.11.2016 року в період непрацездатності, без належного зясування причини відсутності на робочому місці, проведено в порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. До заперечень сторони відповідача, що позивачка у відповідності до вимог наказу №919 не повідомила керівництво підприємства про причини неявку на роботу, суд відноситься критично, оскільки вказаний доказ виданий в день звільнення позивачки 09.11.2016 року та доказів щодо доведення останнього до відома позивачки, відповідачем не надано. Як розяснено в п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 09.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Разом з тим, стороною відповідача не доведено у встановленому законом порядку факту наявності на підприємстві змін в організації виробництва і праці, виконання вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що виключає можливість розірвання трудових договорів з позивачкою за п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. В звязку з вищенаведеним суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в частинівизнання незаконним та скасування наказу №4427к від 09.11.2016 року та поновлення позивачки на посаді. Також з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2016 року по 17.08.2017 року в сумі 50317грн. 44 коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів (9958,57 грн. заробітної плати за два останні відпрацьовані місяці / 38 фактично відпрацьованих днів = 262,07 грн. середньоденної заробітної плати. 262,07 грн. х 192 дні вимушеного прогулу = 50317,44 грн.). Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на посаді з 10.11.2016 року; а також в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 4979 грн. 33 коп. (262,07 грн. середньоденної заробітної плати х 19 (38/2) середньомісячне число робочих днів), з утриманням з цієї суми податків і інших обов'язкових платежів. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на користь держави судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved