Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18 жовтня 1996\~ року, посвідченого секретарем Підгірненської сільської ради Народних депутатів Тарутинського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №62; визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 18 жовтня 1996 року вона придбала житловий будинок [ADDRESS] , про що було складено договір купівлі-продажу, який посвідчений секретарем Підгірненської сільської ради народних депутатів\~ Тарутинського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №62. Після укладення зазначеного договору купівлі-продажу відбулося повне його виконання з обох сторін. Однак, зазначений договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально. На теперішній час посвідчити його нотаріально неможливо. Вказані обставини позбавляють позивача можливості користуватись та розпоряджатися належним йому майном, що стало підставою для звернення до суду. Позивачка в судове\~ засідання не з`явилась, на розгляд суду від представника позивачки надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача\~\~ надійшла\~ заява, в якій він зазначив, що з позовними вимогами позивача згоден та просить розглянути справу без його участі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ З матеріалів справи вбачається, що до введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (01.01.2013), право власності на житловий будинок [ADDRESS] в КП «Тарутинське РБТІ» не зареєстровано, що підтверджується довідкою КП «Тарутинське РБТІ» Тарутинської районної ради Одеської області №309 від 14 серпня 2020 року (а.с.11). Проте, з довідки виконавчого комітету Підгірненської сільської ради Тарутинського району Одеської області №2046/0210 від 23 березня\~ 2021 року вбачається, що згідно особистого рахунку № [NUMBER] у\~ погосподарській книзі №4 (1996-2000) Підгірненської сільської ради села Підгірне Тарутинського району Одеської області житловий будинок [ADDRESS] значився за [PERSON] (а.с.12). Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01 липня 2004 року, право власності\~ та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Тобто, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена\~\~ наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5, яка діяла на час виникнення правовідносин щодо права власності на спірний будинок, та втратила чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5, визначала, що підтвердженням належності житлового будинку (частки будинку) відчужувачу, розміру будинку та земельної ділянки, на який він розташований, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету селищної, сільської ради народних депутатів.\~\~\~\~\~\~\~ Пункти 4, 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачали обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Згідно технічного паспорту, спірний будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями був збудований у 1967 році (а.с. 21-24). Тож, спірний житловий будинок був збудований у 1967 році, тобто до введення в дію діючого ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01 липня 2004 року, тому право власності на вказаний житловий будинок було набуте [PERSON] в порядку, який існував на час його будівництва та вважається встановленим судом.\~ 18 жовтня 1996 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншою сторони укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продає, а [PERSON] \~ купує належний [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9-10). Договір купівлі-продажу від 18 жовтня 1996 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений секретарем Підгірненської сільської ради народних депутатів Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №62. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Делік Т.С. від 20 липня 2020 року №53203339 [PERSON] відмолено у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки наданий нею для реєстрації права власності договір купівлі-продажу від 18 жовтня 1996 року №62, виданий Підгірненською сільською радою народних депутатів Тарутинського району Одеської області не відповідає правовим нормам, які діяли на час посвідчення цього договору, а саме посвідчений органом самоврядування, до повноважень якого не входить посвідчення договорів відчуження нерухомого майна (а.с.15). Тож, судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю виконаний, оскільки позивач придбала вказаний вище житловий будинок у свою власність у третьої особи [PERSON] , виконавши взяті на себе зобов`язання за договором купівлі продажу, а\~ третя особа [PERSON] виконав зобов`язання по передачі будинку позивачу. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а саме після 01.01.2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 р., положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тож, розглядаючи вимогу позивача про визнання договору купівлі-продажу від 18 жовтня 1996 року дійсним, суд користується нормами Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/, оскільки вони діяли на момент укладення договору, тобто до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України /в редакції 2003 року/. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР (1963 р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 48 цього Кодексу. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу будинку, його виконання та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. При таких обставинах позовні вимоги позивача щодо визнання договору купівлі-продажу житлового будинку правомірні, основані на нормах ч. 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.), що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України від 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що продавцем і покупцем виконані всі істотні умови договору, а також, що майно було правомірно придбане позивачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання за нею права власності в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved