Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 22.10.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001108 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ-82.1. При укладанні договору представник відповідача роз»яснила, що вона повинна сплатити передоплату в сумі 19 000 грн. після чого буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть їй в користування предмет лізингу. Вказаний платіж вона здійснила, але компанія відмовилась передати їй предмет лізингу, посилаючись на те, що згідно договору вона повинна сплатити 50% від вартості предмета лізингу, а сплачена нею сума є комісією за організаційні заходи пов»язані з оформленням договору. Під час попередніх переговорів представник компанії ввів її в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань, а у неї до підписання не було можливості детально ознайомитися з умовами договору, представник не надала їй достовірної інформації і спонукала її підписати швидше договір. Укладений договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідач включив у нього умови, які є несправедливими і суперечать п.1, 3-6, 11, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», він суперечить положенням цивільного кодексу України, був укладений відповідачем без отримання ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу, що порушує вимоги ч.3 ст.91 ЦК України, п.3 ч.1 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», п.4 ч.1, ч.2 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не був нотаріально посвідчений в порушення вимог ч.1 ст.209, ч.2 ст.799, ч.2 ст.806 ЦК України. Тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.220 ЦК України і є нікчемним, просить стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на її користь кошти в розмірі 19 000 грн. та 190 грн. сплачених за комісію. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала вимоги позовної заяви, вказала, що договір фінансового лізингу вона підписувала, але його не читала і не могла його осмислити, все відбувалося дуже швидко. Їй пояснили, що вартість трактора складає 190 000 грн., а коли вона поцікавилась чому така ціна, їй пояснили, що трактор коштує 176 000 грн. і в подарунок вона отримає на 14 000 грн. культиватор з чим вона і погодилась. Їй дали квитанцію на оплату 19 000 грн. і пояснили, що після цього протягом 3 днів передадуть транспортний засіб. Зазначену суму вона оплатила, підписала договір та інші документи, але в указаний строк трактор їй не передали і коли вона зателефонувала, їй пояснили, що треба сплатити 95 000 грн., і лише після цього їм покажуть цей трактор. Сума 19 000 грн. виявилась комісією, що їй ніхто не пояснював і вона думала, що платить за трактор. Менеджер компанії умисно вводить в оману, не дає читати документи, договори. За умовами договору з неї більше вимагають, ніж дають, він містить дуже жорсткі вимоги. Детальніше ознайомившись з договором вдома вона вирішила звернутися до суду. Просить визнати договір недійсним та стягнути 19 000 грн. та 190 грн. Представник відповідача до суду не з'явився, направив заперечення у письмовому вигляді, з якого вбачається, що вимоги позову не визнав, просив розглянути справу без його участі. В запереченнях відповідач посилається на те, що дійсно, 22.10.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001108 з відповідними додатками до нього. 22.10.14р. на виконання умов договору фінансового лізингу та згідно з додатком № 1 до нього [PERSON] сплатила 19 000 грн. комісії за організацію даного договору. Такі витрати передбачено ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та умовами договору. Договір передбачає всі істотні умови, вчинений у письмовій формі і підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші. В день підписання договору позивачка написала заяву про те, що прочитала та зрозуміла умови договору, підписала заяву на отримання фінансового лізингу в якій зазначено її намір укласти договір фінансового лізингу та вказано назву і специфікацію предмета лізингу, його вартість. Згідно укладеного договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту сплати лізингоодержувачем авансового платежу. Після цього, лізингодавець зобов»язується придбати предмет лізингу та передати його лізингоодержувачу. Предмет лізингу оглядається лізингоодержувачем в місці поставки протягом 3 днів з моменту повідомлення його про адресу місця поставки і за результатами сторони підписують акт приймання-передачі де зазначаються усі індивідуальні ознаки предмета лізингу: найменування, тип, марка, модель, номер двигуна, колір і т.і. Відсутній дисбаланс договірних правовідносин між сторонами, оскільки у договорі не має обов»язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити йому шкоду. Умови договору є прозорими і відповідають чинному законодавству України. Діяльність відповідача не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності, тому не можна говорити, що договір укладено в результаті нечесної підприємницької практики. Відповідач вказав, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не є кредитною установою і для надання послуг з фінансового лізингу мають відповідну довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. На посилання позивача про те, що даний правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже має бути визнаний недійсним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами, відповідач вказав, що воно суперечить чинному законодавству України. Враховуючи особливості, встановлені параграфом 6, ст.806, 807, 809 ЦК України і спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг» договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню. На підставі вищевказаного відповідач вважає, що позов [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» є безпідставним та необгрунтованим, таким що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом, а отже не підлягає задоволенню. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Між сторонами по справі 22.10.14р. було укладено договір фінансового лізингу з метою придбання трактора МТЗ 82.1 вартістю 190 тисяч гривен. Згідно п.3.1 Договором лізингу та специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено трактор МТЗ 82.1. Відповідно до п.1.1 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати трактор, зазначений у п.3.1 договору і специфікації, що є додатком до договору, вартістю 190 000 грн. та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених договором (а.с.18). Пунктами 5.1, 5,2, 5.4 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев»яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід»ємною частиною та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1 (а.с.19). Квитанцією № 12692002 підтверджується, що в день укладення угоди № 001108 22.10.14р. позивачка сплатила на банківський рахунок відповідача 19 000 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи пов»язані з підготовкою та укладенням договору (а.с.28). Заява [PERSON], копія якої надана відповідачем, свідчить, що вона уважно прочитала та зрозуміла умови договору фінансового лізингу № 001108 від 22.10.14р., що нею в повному обсязі та коректно отримано інформацію від менеджера - консультанта. Договір лізингу разом з додатками і заявами підписаний власноручно позивачкою, що вона підтвердила в судовому засіданні. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу. Згідно п.1.3 договору від 22.10.14р. замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до даного договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Положення розділу 5 договору фінансового лізингу від 22.10.14р. вказують на те, що в разі сплати передбачених договором платежів лізингоодержувачем, лізингодавець придбає та передає йому предмет лізингу, про що складається акт приймання - передачі. Будь - яка невідповідність предмету договору п.3.1 договору, специфікації зазначаються в цьому акті. Тобто, твердження позивачки про те, що вона не була ознайомлена з умовами договору та введена в оману щодо умов виконання договору, не знала призначення платежу 19 000 грн. , що в договорі не міститься істотна умова а саме, предмет лізингу не знайшли свого підтвердження. Сторони досягли домовленості по всіх істотних умовах і уклали договір. Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид фінансово - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов»язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (платежі). У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв»язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. А в даному випадку між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, який урегульовано спеціальним Законом «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст.759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)»глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу. Згідно з ст.799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. З наведеного вбачається, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст.799 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, як на те вказує позивач. Це норма, яка прямо не регулює лізинг, а являється допоміжною нормою. Отже, не існує норми закону, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. В ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг дано визначення фінансової установи - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов»язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов»язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. Стаття 4 вказаного Закону відносить до фінансових послуг фінансовий лізинг. Однак стаття 5 цього ж Закону зазначає, що надавати фінансові кредити за рахунок залучень коштів має право на підставі відповідної ліцензій лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно - правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків послуг виданими в межах їх компетенції. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб»єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати фінансові послуги визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб»єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.04р. № 21, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.04.04р. за № 492/9091. Відповідно до підпункту 1.3.1 пункту 1.3 зазначеного Положення фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають у набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу. Підпункт 2.1 пункту 2 Положення вказує, що особа може надавати послугу фінансового лізингу при наявності, в тому числі, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг. Відповідач отримав таку довідку 08.10.13р., що підтверджує надана ним копія довідки. Позивачка посилається на включення до договору фінансового лізингу умов, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Доказів на підтвердження того, що умови договору завдають шкоди споживачеві і і, що визнання несправедливими окремих положень договору, які зазначає позивачка, зумовлює зміну інших положень договору і тягне за собою недійсність договору в цілому, суду не надано. В позові [PERSON] посилається на те, що ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика. До такої практики вона відносить введення її в оману шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. З аналізу норми ст.230 ЦК України слідує, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. При цьому обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Про це зазначено і в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Позивачка ні в заяві, ні в судовому засіданні не конкретизувала, яким положенням Цивільного кодексу України суперечить укладений нею договір фінансового лізингу. З тексту позову вбачається, що недійсність договору пов»язана з порушенням норм ЦК України щодо необхідності отримання юридичною особою ліцензії - ст..277 ЦК України; дотриманням вимог закону про нотаріальне посвідчення договору - ст.799, 806, 220 ЦК України. Однак, вказані підстави не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні в силу викладених в рішенні обставин. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження своїх тверджень та вимог.

Outcome: dismissed