Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що вона разом із сином проживає на підставі ордеру від 17.06.2016р. у квартирі гуртожитку, який належить ТОВ «ЖЕК «Будівельник». З метою реалізації права на приватизацію квартири вона зверталась до відповідачів, але їй було відмовлено через відсутність законних підстав. В нотаріальному порядку ТОВ «ЖЕК «Будівельник» також відмовилось оформлювати відчуження квартири. У зв'язку з тим, що такі відмови фактично позбавляють її права на набуття у власність житла вона звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею та її малолітнім сином [PERSON], [INFO], право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідач - ТОВ «ЖЕК «Будівельник» - позовні вимоги визнав повністю. Відповідач - Черкаська міська рада в особі департаменту економіки та розвитку - не надав заперечень проти позовних вимог. В судовому засіданні представник позивачів - [PERSON] - пояснив, приміщення гуртожитку перебувало на балансі Черкаського обласного кооперативно-державного об'єднання по агропромисловому будівництву «Облагробуд» (далі - Об'єднання «Облагробуд»). Внаслідок кількох реорганізацій зазначене приміщення передано на баланс ТОВ «ЖЕК «Будівельник», хоча відповідно до закону мало бути передано у комунальну власність, як об'єкт державного житлового фонду. У зв'язку з тим, що гуртожиток не переданий у комунальну власність, позивачка позбавлена здійснити право на приватизацію цього житла. Зауважив, що бездіяльність з передання гуртожитку у комунальну власність відбувається через недосконале правове регулювання цих відносин та відсутність у відповідачів коштів для здійснення такої процедури. Тож з метою захисту права позивачки та її дитини на житло він просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник ТОВ «ЖЕК «Будівельник» - Яковлева Ю.Г. - пояснила, що ТОВ «ЖЕК «Будівельник» повністю визнає позовні вимоги, але не має відповідних повноважень та засобів для забезпечення реалізації права позивачки на приватизацію та передачу їй у власність квартири у позасудовому порядку. На теперішній час будівля гуртожитку перебуває у негативному стані, коштів на поточний ремонт будівлі підприємству не виділяються. Зауважила, що підприємство не може передати гуртожиток у комунальну власність через відсутність фінансування витрат пов'язаних з оформленням такої передачі, що залежить від міської ради. Оскільки в інший спосіб неможливо передати квартиру у власність позивачки, то вважає, що позов підлягає задоволенню. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Черкаської міської ради - Луговський О.С. - пояснив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Натомість, інший представник Черкаської міської ради - Горшанова В.І. - надала суду заяву, в якій зазначила, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. З таких обставин відсутні підстави для ухвалення рішення в порядку ч.4 ст.174 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у зв'язку із визнанням відповідачем позову, оскільки відсутнє відповідне однозначне волевиявлення Черкаської міської ради. Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Будинок по вул. Гвардійська, 34/1, м. Черкаси є жилим будинком для малосімейних квартир (далі - Гуртожиток). Право власності на Гуртожиток зареєстроване за Черкаським обласним кооперативно-державним об'єднанням по агропромисловому будівництву «Облагробуд» (далі - Об'єднання «Облагробуд») на підставі рішення Черкаської міської ради №1128 від 29.12.1972р. /а.с.69/ та рішення Придніпровської районної ради №199 від 17.06.1998р., що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням від 28.08.2002р. /а.с.51/ та довідкою КП «Черкаське ООБТІ» /а.с.42/. Об'єднання «Облагробуд» реорганізовано в Черкаську обласну будівельну асоціацію «Облагробуд» (далі - Асоціація «Облагробуд») /а.с.70/. У зв'язку з ліквідацією, загальними зборами засновників і учасників Асоціації «Облагробуд» 15.11.2009р. прийнято рішення про передачу у власність ЖЕК «Облагробуд» будинок Гуртожитку /а.с.50/. ЖЕК «Облагробуд» реорганізовано у ТОВ «ЖЕК «Будівельник» /а.с.45-48/, а відтак є правонаступником всіх прав і обов'язків цієї організації. Отже на теперішній час будинок Гуртожитку перебуває на балансі та знаходиться у розпорядженні ТОВ «ЖЕК «Будівельник», яке є підприємством приватної форми власності. Позивачка та її син [PERSON], [INFO], проживають в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира), - на підставі ордеру від 17.06.2016р. /а.с.8/. При цьому початком користування квартирою суд вважає 23.03.2016р., що підтверджується відповідною довідкою від 17.06.2016р. /а.с.15/. 23.06.2016р. директором ТОВ «ЖЕК «Будівельник» винесено наказ/розпорядження №7 про проведення приватизації Квартири на користь позивачки та її сина /а.с.17/. Для подальшого оформлення права власності в порядку приватизації позивачка звернулась до Черкаської міської ради, але листом від 03.08.2016р. її було повідомлено про відсутність підстав для задоволення її вимог, оскільки будівля Гуртожитку не перебуває у комунальній власності /а.с.19/. За таких обставин, позивачка вважає порушеним своє та своєї дитини право на набуття у власність житла, у зв'язку з чим звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож спір виник з житлових правовідносин і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Житлового кодексу України (далі - ЖК), Законів України №2482-XII від 19.06.1992р. «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-XII), №500-VI від 04.09.2008р. «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон №500-VI), №147/98-ВР від 03.03.1998р. «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» (далі - Закон №147/98-ВР) та іншими нормативно-правовими актами. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК. Натомість зі змісту ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес лише таким способом, що встановлений договором або законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту ст.ст.15, 392 ЦК, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналіз вищезазначених норм свідчить, що з позовом про визнання права власності до суду може звернутись лише власник майна, який набув право власності у спосіб, передбачений законом, але його право не визнається іншими особами або оспорюється. Статтею 4 Закону №500-VI передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону №2482-XII з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Як встановлено судом Гуртожиток є об'єктом державного житлового фонду, який було включено до статутного капіталу Об'єднання, а в подальшому Асоціації, «Облагробуд» в процесі приватизації цього підприємства. До теперішнього часу Гуртожиток не переданий у власність Черкаської міської ради, а відтак його мешканці не набули право на приватизацію житлових приміщень в ньому. Отже, доводи позивача про порушення його права на приватизацію є помилковими, оскільки в неї не виникло таке право. Статтею 3 Закону №500-VI передбачаються засади забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону. Такими засадами, зокрема, є те, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад, в строки, передбачені державною програмою, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно п.3 Прикінцевих положень Закону №500-VI встановлено мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом строку реалізації державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, але не менше одинадцяти років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб. Щодо доводів представника позивача про порушення прав позивачки та її сина на житло, то суд зауважує, що відповідно до ст.47 Конституції України задля реалізації права на житло держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до ст.9 ЖК громадяни мають право на 1) приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад; 2) придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах; 3) шляхом індивідуального житлового будівництва; 4) одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що право користування позивачкою квартирою в Гуртожитку забезпечено належним чином і не оспорюється сторонами, а тому доводи про порушення її права на житло є необґрунтованими. Відсутність у позивачки підстав для набуття у власність житлового приміщення гуртожитку не свідчить про порушення її права на житло. Також суд відхиляє доводи представника позивача щодо неможливості позивачки набути у власність квартири у Гуртожитку. В цьому контексті суд зауважує, що за змістом пп.1, 2, 5 ч.1 ст.3, п.2 ч.1 ст.5, ч.1 ст.14 Закону №500-VI всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону має бути здійснена в строки, передбачені державною програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад; рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд; передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду. Аналіз наведених положень дозволяє дійти висновку, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть бездіяти, тобто не прийняти рішення про передачу (прийняття) гуртожитку до комунальної власності. Вони не наділені розсудом щодо прийняття усіх чи частини гуртожитків, на які поширюється дія Закону: передачі (прийняттю) підлягають усі гуртожитки. У Законі відсутні обставини, які б дозволяли органам держави та місцевого самоврядування на власний розсуд вирішувати, чи передавати (приймати) гуртожиток, чи ні. У разі неприйняття рішення про передачу (прийняття) гуртожитку таке рішення замість органів держави, органів місцевого самоврядування приймає суд. З урахуванням зазначеного вбачається, що позивачка має правову заінтересованість у питанні передачі гуртожитку у власність територіальної громади,а відтак має право звертатися до органів, уповноважених управляти державним майном, органів місцевого самоврядування з ініціативою про передачу (прийняття) гуртожитку до комунальної власності і на захист цього права у суді у разі неналежного розгляду та вирішення цієї ініціативи. Разом з тим, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому статтею 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У зв'язку з цим, суд розглядає позовні вимоги лише в контексті наявності у позивачки права власності на квартиру та необхідності захисту цього права. Таким чином, враховуючи, що приміщення Гуртожитку не передано у комунальну власність у встановленому законом порядку, а Законом №500-VI встановлено мораторій на відчуження квартир у власність фізичних осіб, то відсутні правові підстави для переходу права власності на квартиру. Отже позивачка не набула права власності на квартиру у спосіб, передбачений законом, а відтак таке право не підлягає захисту у спосіб, визначений ст.392 ЦК. За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК судові витрати, понесені позивачкою, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed