Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування посилається, що вона є власником зазначеного житлового будинку відповідно до свідоцтва про право власності від 15.10.1988 року. У зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вже багато років проживають за межами України на території Сполучених Штатів Америки та мають там карту тривалого побуту. Реєстрація відповідачів у будинку створює позивачу певні незручності: унеможливлює вільно розпоряджатися своїм майном. Крім того, у зв`язку з підвищенням тарифів на комунальні послуги позивач не може оформити субсидію, оскільки відповідачі зареєстровані у будинку Вирішити в позасудовому порядку даний спір виявилося неможливим, оскільки відповідачі перебувають за межами України, тому позивач вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 14.08.2020 року відкрито спрощене провадження по справі та справу призначено до судового розгляду на 15.09.2020 року на 09 годину 00 хвилин. В судове засідання сторони не з`явилися. 15.09.2020 року від представника позивача - адвоката Костирі Д.А. надійшла заява про слухання справи за його відсутності та відсутності позивачки. Відповідачі [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, та інтересах неповнолітньої [PERSON] та малолітнього [PERSON] , [PERSON] не з`явилися з невідомої суду причини. Судова повістка надсилалась їм за їх зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] , однак до суду повернулися конверти з відміткою працівника поштового зв`язку «адреса відсутній», що вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. В судове засідання представник виконавчого комітету Новобогданівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду з відміткою про отримання судової повістки під особистий підпис представником відповідача, заперечень проти позову не надіслав. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотання представника позивача про слухання справи за його та позивача відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з ч.5ст.263ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.56/ та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2007 № 16875605 року, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] /а.с.6/. Відповідно до довідок Новобогданівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 12.08.2020 № 811 та від 17.08.2020 №828, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ,, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] /а.с.18, 20/. Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Новобогданівської сільської ради від 21.07.2020 року № 1334, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані але не проживають за адресою: [ADDRESS] , з 2017 року /а.с.8/. Відповідно до вимог ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 10 липня 2019 року №465/7083/13-ц, неповнолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 19 ЦК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з матеріалів справи, Виконавчим комітетом Новобогданівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, не було надано до суду висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні. Отже, судом встановлено, що відповідачі у будинку [ADDRESS] не проживають з 2017 року, що підтверджується довідкою голови виконавчого комітету Новобогданівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Оскільки квартира перебуває у приватній власності, тому у власника є право на підставі ст. ст. 391, 396 ЦК України визнати відповідачів такими, що втратили право на житло. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але не проживали в ньому з 2017 року, тому на підставі ст. ст. 391, 396 ЦК України можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved