Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Концерну «Міські теплові мережі в особі Філії концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району м.Запоріжжя про визнання недійсним та виключення пункту 10.1 з договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді № 100237 від 01.06.2014 року, який був укладений між позивачем [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі в особі Філії концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району м.Запоріжжя. В позові позивачка зазначила, що між нею та концерном «Міські теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100237 від 01. 06. 2014 року. Після підписання договору Позивачем було отримано претензію від 05. 08. 2014 року № 3545-10, про сплату заборгованості за спожиту теплову енергію в розмірі 18 998, 16 грн., а також, претензію від 12. 08. 2014 року за № 3442/09 про сплату заборгованості за спожиту теплову енергію в розмірі 11 877, 51 грн. З огляду текстів даних претензій, позивачка звернула увагу на пункт 10. 1 договору, а саме другий абзац, де сказано, що сторони погодилися, що умови договору застосовуються до відносин між споживачем та теплопостачальною організацією, які виникли до його укладання, тобто з 01.06.2011 року. Термін дії договору, а також його певні умови, можуть бути переглянуті за узгодженням сторін на підставах та у відповідності до діючого законодавства України. Позивачка вважає, що відповідач скористався її юридичною неграмотністю та зазначив цей пункт в укладеному 01. 06. 2014 року договорі купівлі-продажу теплової енергії № 100237. Оскільки предмет пункту 10. 1 договору, під час підписання Позивачем [PERSON] та Відповідачем Концерн «Міські теплові мережі» в особі Філії Концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100237 від 01. 06. 2014 року не обговорювався, позивачка вважає, що такий пункт має бути визнаний недійсним, оскільки під час підписання цього договору значення цього пункту Позивачу не був відомий, і відповідно настання наслідків для Позивача не були відомі у зв'язку з обманом Відповідача. У судовому засіданні представник позивача, посилаючись на норми ЦК, просив суд задовольнити вимоги позивача у повному обсязі. Представник позивача доводив суду, що відповідач навмисно ввів другу сторону (позивача) в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), тому такий договір має будити визнаний судом недійсним. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у позові у повному обсязі, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 651 ЦК України передбачає підстави для зміни або розірвання договору, а саме договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У судовому засіданні представником позивача не було доведено жодного доказу, що при укладенні договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 100237 від 01. 06. 2014 року, відповідач навмисного цілеспрямованого ввів іншу сторону (позивача) в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Таким чином, позивач не довів в ході судового розгляду чим самим було порушено його право, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, не узгоджується з можливими способами захисту, які визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене у суду відсутні підстави для задоволення заявленого позивачем позову, а звідси у визнанні недійсним та виключення пункту 10.1 з договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді № 100237 від 01.06.2014 року, який був укладений між позивачем [PERSON] та Концерном «Міські теплові мережі в особі Філії концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району м.Запоріжжя - слід відмовити.

Outcome: dismissed