Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом вказуючи, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 11.04.2013 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач і яка проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Вона з дитиною проживає у м. Луганськ, яке є тимчасово неконтрольованою територією України. Також, зазначає, що в 2017 році вона народила другу дитину, яку виховує самотужки, в зв'язку з чим у неї існує постійна потреба перетинання лінії розмежування в зоні АТО з неконтрольованої території України на підконтрольну територію України, так як в с. Плугатар Біловодського району Луганської області мешкають її батьки (бабуся та дідусь дітей). Крім цього в разі загострення ситуації в окупованому м. Луганськ, вона не зможе вивезти дитину до більш безпечного міста на території підконтрольній українській владі. Вона неодноразово в телефонному та письмовому вигляді зверталася до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на в'їзд/виїзд дитини на/з тимчасово неконтрольовану територію України (зону проведення АТО) в її супроводі, але ці звернення були проігноровані та безрезультатні. Таким чином, відповідач чинить їй перешкоди у реалізації нею її права на вільне пересування, оскільки вона не може залишити дитину без нагляду і поїхати до своїх батьків без дитини. Крім цього, її донька позбавлена можливості повноцінно спілкуватися та навідувати бабусю з дідусем. В зв'язку з чим просить надати дозвіл її дитині [PERSON], [INFO], на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) у Луганську та Донецьку область Україна на місце постійного проживання в м. Луганськ Україна в її супроводі, без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але в позовній заяві просила справу розглянути без її участі. Про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, місце і час розгляду справи. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу в порядку ст. 197 ЦПК України у відсутність нез'явившихся сторін. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого виконкомом Боївської сільської ради Володарського району Донецької області, [PERSON] народилась [INFO] та її батьками зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 17. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 11.04.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований відділом РАЦС Володарського районного управління юстиції Донецької області 25.06.2011 року за актовим записом № 32 було розірвано та [PERSON] після реєстрації розірвання шлюбу повернуто дошлюбне прізвище [PERSON]. Відповідно до договору оренди квартири від 21.10.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] остання орендує квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки ПАТ «Луганськ-Нива» від 15.06.2017 року за вих. № 09/133 [PERSON] працює в ПАТ «Луганськ-Нива» інженером-технологом цеха № 1 хлібзаводу з 12.08.2016 року по теперішній час. Відповідно до довідки «Луганський дошкільний учбовий заклад яслі-садок комбінованого типу № 52» від 14.06.2017 року дитина [PERSON] - [PERSON], [INFO], дійсно відвідує «Луганський дошкільний учбовий заклад яслі-садок комбінованого типу № 52» групу «Колокольчик» з листопада 2014 року по теперішній час. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Частиною ст. 3 зазначеного Закону передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Зокрема п. п. 3, 4 даних Правил, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно з п. 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Судом встановлено, що у позивачки з донькою, яка не досягла шістнадцятирічного віку існує потреба перетинання лінії розмежування в зоні АТО з непідконтрольної території України на підконтрольну територію України, так як в с. Плугатар Біловодського району Луганської області проживають батьки позивачки (бабуся та дідусь неповнолітньої дитини), що підтверджується копією паспорту [PERSON], [INFO], з якої вбачається зареєстрована адреса її проживання (а.с.27). Крім того, слід зазначити, що в разі загострення ситуації в місті Луганськ, позивачка не зможе вивести дитину до більш безпечного міста на територію підконтрольну українській владі. Виходячи із встановлених фактів, наданих доказів та вимог закону, суд дійшов висновку, що позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини. Крім того, її вимоги зводяться на отримання дозволу на виїзд не за межі України, а переміщення в межах території України за місцем її проживання в місто Луганськ, лише території, яка тимчасово неконтрольована владою. Діючими Законами України такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені. Також, слід зазначити, що неможливість отримати від батька дитини письмової нотаріально засвідченої згоди на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України (зону проведення АТО), позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, відчуття та усвідомлення свого коріння та спілкування з родичами, в даному випадку із бабусею та дідусем. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на в'їзд/виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України, а також беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог позивачки в частині надання їй дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд з неповнолітньою дитиною на тимчасово неконтрольовану територію України, а саме до м. Луганськ Луганської області в її супроводі, без згоди та супроводу батька дитини, на період до досягнення дитиною шістнадцяти років. На підставі викладеного,

Outcome: partial