Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] та [PERSON] в Миколаївну такими, що втратили право на користування житловим будинком № 143 по вул. Травневій в с. Закутенці Богуславського району Київської області. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона являється власником вказаного житлового будинку, що підтверджується копією договору дарування жилого будинку від 01 вересня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] В належному їй будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] і [PERSON], які за місцем реєстрації не проживають з серпня 2014 року, що підтверджується актом обстеження господарства від 06.10.2016 року складеного комісією Побережківської сільської ради Богуславського району Київської області. Виконуючи обовязки опікуна відповідачів, вона забезпечила їх житлом, придбавши їм в 2011 році квартири в житловому будинку №2Б по вул. Шкільній в селищі Марянівка, Лисянського району Черкаської області. Посилаючись на положення ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України позивачка просить задовольнити її вимоги. Представник позивачки [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути буз її участі та без участі позивачки, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися і не повідомили суд про причини неявки, хоч належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України судову повістку відповідачам було надіслано за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Із зворотніх повідомлень поштового звязку вбачається, що листи адресовані відповідачам повернуті з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». В даному випадку вважається, що судовий виклик відповідачам вручений належним чином (абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України). Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Копією договору дарування жилого будинку від 01 вересня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданим 02.10.2004 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації, підтверджується факт, що позивачка [PERSON] являється власником житлового будинку № 143 по вул. Травневій (колишня Першотравнева) в с. Закутенці Богуславського району Київської області. Відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані в житловому будинку позивачки [PERSON], що розташований по вул. Травнева, 143 в с. Закутенці Богуславського району Київської області, але за місцем реєстрації не проживають з серпня 2014 року, що підтверджується актом обстеження господарства [PERSON] складеним 06 жовтня 2016 року комісією за участю сільського голови [PERSON], депутата Побережківської сільської ради [PERSON], свідків [PERSON] і [PERSON] Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сімї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сімї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] не проживають в будинку позивачки більше року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки відповідачі не проживають по місцю реєстрації в будинку позивачки більше року, то є законні підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування цим житлом. В даному випадку рішення суду про визнання відповідачів таким, що втратили право на користування житлом, буде підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). З урахуванням викладеного та

Outcome: approved