Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності, визнання договору дарування квартири недійсним. Позовну заяву обґрунтовує тим, що з 15.09.2001 року по 13.05.2010 року та з 28.02.2012 року по день смерті чоловіка перебувала із [PERSON] у шлюбі. Від попереднього шлюбу у позивачці є донька - [PERSON], а у померлого [PERSON] - син- [PERSON]. У період перебування у шлюбі, 05.12.2003 року позивачка разом із чоловіком придбали квартиру [ADDRESS]. В спірній квартирі позивачка проживала без реєстрації. У 2010 році шлюб між позивачкою та [PERSON] був розірваний, проте вони продовжували сумісно проживати у спірній квартирі, оскільки останній був інвалідом І групи, та вона продовжувала здійснювати за ним догляд. У період розлучення, [PERSON] уклав договір дарування спірної квартири на відповідача [PERSON], про вказане їй стало відомо кілька місяців тому, коли відповідач зателефонував і повідомив, що спірна квартира належить йому на підставі договору дарування та просив звільнити спірну квартиру до кінця травня 2014 року. 28.02.2012 року позивачка вдруге зареєструвала шлюб із [PERSON], останні роки чоловік позивачки був дуже прискіпливий та грубий, агресивним та потребував лікування у психіатра. Відповідач не приймав участі по догляду за батьком, оскільки є інвалідом І групи та сам потребує сторонньої допомоги. По теперішній час позивачка безперервно користується спірною квартирою, здійснювала поточний ремонт у квартирі, сплачувала комунальні послуги. Таким чином, позивачка просить визнати договір дарування квартири недійсним, оскільки договір є таким, що порушує публічний порядок, вчинений під впливом обману, а предметом договору виступило майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та згоду на відчуження майна нею не надавалась. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки просили позов задовольнити з викладених підстав. Позивачка пояснила, що на момент придбання спірної квартири, її дочка позичила їй кошти, оскільки коштів на придбання спірної квартири їй та померлому [PERSON] не вистачало, квартира придбана у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що спірна квартира на підставі рішення суду є приватною власністю [PERSON], яку він подарував не перебуваючи у шлюбі із позивачкою. Крім того, спірна квартира була придбана за грошові кошти, які були отримані [PERSON] від продажу квартири по [ADDRESS], яка належала йому та його синові [PERSON] на праві власності в рівних частках. Крім того, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2001 року по 13 травня 2010 року (а.с.13) та з 28 лютого 2012 року (а.с.12) по день смерті [PERSON]- [INFO] (а.с.14). Позовна вимога про визнання спірної квартири спільним майном подружжя (її та померлого чоловіка [PERSON]), а також визнання за позивачкою право власності на ? частину вказаної квартири задоволенню не підлягає з наступних підстав. З копії договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Барановою Т.І. державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори вбачається, що 05.12.2003 року [PERSON], який діяв від свого імені та на підставі довіреності від імені [PERSON] продали трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, в рівних частках (а.с.129-133). Відповідно до п. 3 договору, продаж квартири [ADDRESS], вчинено за 16000 грн. З показів свідка [PERSON] вбачається, що він працював брокером. [PERSON] звернувся до нього з метою здійснення розселення, оскільки померлий бажав придбати для сина окреме житло. Основною вимогою померлого була такою, що при продажу квартири по [ADDRESS], повинно вистачити грошей для придбання двох квартир, для нього та його сина. Пошук квартир тривав довго, під час огляду і вибору квартир участь приймали лише він та померлий [PERSON] Оформлення купівлі - продажу квартир відбувся в один день, у присутності померлого та свідка, який перераховував грошові кошти. Після оформлення купівлі-продажу квартир у померлого залишилися деякі кошти, які йому вистачало на харчування та переїзд. Як вбачається з показів свідка [PERSON], яка з її слів померлому [PERSON] доводиться донькою, батько кошти на придбання спірної квартири не позичав. Покази свідка [PERSON] з приводу того, що нею були позичені позивачці кошти у розмірі 5000 доларів США для придбання спірної квартири, суд до уваги не приймає, оскільки належними та допустимим доказами не підтверджено, а її покази суперечать показам інших свідків, та письмовим матеріалам справи. З копії договору купівлі - продажу квартири вбачається, що 05.12.2003 року однокімнатна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON], вказаний договір також посвідчений Барановою Т.І. державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори. Згідно п. 4 вказаного договору, спірна квартира [ADDRESS] придбана за 13500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Всупереч вказаній нормі позивачка та представник позивачки не надали суду належних та допустимих доказів того, що померлому [PERSON] не було достатньо коштів для придбання спірної квартири. Враховуючи принцип змагальності, закріплений у ст. 10 ЦПК України, представник позивачки та позивачка безпосередньо, відповідних клопотань, які були б направлені на встановлення вказаної обставини в судовому засіданні не звертались. Суд в свою чергу самостійно, за власною ініціативою, ініціювати витребування доказів відповідно до положення чинного ЦПК України позбавлений можливості. Крім того, за клопотанням представника відповідача, судом було оглянуто цивільну справу № 2-1964/2010, яка зберігається у архіві Деснянського районного суду м. Києва, за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру. З позовної заяви [PERSON], яка міститься у вказаній цивільній справи та була предметом судового розгляду вбачається, що 15.09.2001 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, однак з дружиною домашнього господарства спільно не вели, а у 2003 році він за власні кошти придбав квартиру [ADDRESS], в якій зареєстрований лише він один. Як вбачається з паспортних даних позивачки, остання зареєстрована у [ADDRESS]. Суд звертає увагу на ту обставину, що при укладені договору довічного утримання 27.07.2004 року, який був укладений на всю спірну квартиру [ADDRESS], про існування якого позивачка знала, вказана обставина не заперечувалася нею в судовому засіданні, при цьому частки подружжя не виділялись. Позивачка з 27.07.2004 року не зверталась до суду із відповідним позовом, у зв'язку із порушенням її права власності на частку квартири. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Враховуючи те, що спірна квартира [ADDRESS] придбана за рахунок коштів, отриманих померлим [PERSON] від реалізації квартири по [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної власності, (продаж квартири [ADDRESS] та придбання квартири [ADDRESS] мали місце в один день, посвідчення вказаних договорів вчиняла Баранова Т.І. - державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори), а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Позовна вимога про визнання договору дарування квартири недійсним не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка у своїй позовні заяві просить визнати договір дарування недійсним з тих підстав, що останній укладений з порушенням публічного порядку, вчинений під впливом обману, а предметом договору виступило майно яке є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 27.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON], передав у власність квартиру [ADDRESS] [PERSON], яка в свою чергу зобов'язується довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати його харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою та гарантує [PERSON] довічне проживання в цій квартирі. За позовом [PERSON] та на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2010 року, нотаріально посвідчений договір довічного утримання від 27.07.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2010 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 березня 2010 року залишено без змін. Вказані рішення та ухвала судів в касаційному порядку оскаржені не були, на момент розгляду справи не скасовані та знаходяться в матеріалах цивільної справи № 2-1964/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру. З копії реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.10.2010 року вбачається, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 08.07.2010 року (а.с.80). Як вбачається з копії договору дарування від 01.11.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON] від імені та в інтересах якого діє [PERSON], [PERSON] передав безоплатно [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 2 договору дарування, відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі документів, якими є: рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2010 року, ухвала Апеляційного суду м. Києва від 08.07.2010 року та зареєстровані Комунальним підприємством Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19.10.2010 року. На момент укладення спірного договору дарування від 01.11.2010 року, померлий [PERSON] не перебував у шлюбі із позивачкою [PERSON], оскільки шлюб було розірвано 13.05.2010 року (а.с.13), а повторно шлюб було укладено лише 28.02.2012 року (а.с.12). Враховуючи те, що суд не дійшов висновку про те, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, спірна квартира належала померлому [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвали Апеляційного суду м. Києва, які на момент розгляду справи не були скасовані, а тому положення ст.ст. 321, 369 ЦК України ст. 68 Сімейного кодексу України, на які посилається позивачка не можуть бути застосовані. Таким чином, доводи позивачки про те, що укладення спірного договору дарування спричинило порушення публічного порядку - ст. 228 ЦК України та норм ст. ст. 60, 61, 68 Сімейного кодексу України не знайшли свого підтвердження. Підстава визнання договору дарування недійсним, який вчинено під впливом обману, суд вважає необґрунтованою, оскільки позивачкою та представником позивачки не було зазначено в чому саме полягає обман, по відношенню до кого мав місце обман, а також не надано належних та допустимих доказів вказаному. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Суд звертає увагу на те, що позивачка [PERSON] не є стороною спірного договору дарування, а відтак ставити питання про визнання договору дарування недійсним в наслідок обману в силу положення ст. 230 ЦК України не може. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмову у позові. Позивачкою та представником позивачки не було надано доказів того, що [PERSON] стало відомо про існування спірного договору дарування від 01.11.2010 року лише кілька місяців тому. Доводи позивачки про те, що нею не були пропущені строки звернення до суду, оскільки вона дізналася до існування договору дарування з телефонної розмови із відповідачем приблизно два місяці тому, суд до уваги не приймає, оскільки суперечать показам: свідка [PERSON], яка вказала, що позивачці було відомо відразу після укладення договору дарування та свідка [PERSON], яка про укладення договору повідомила позивачці особисто через місяць після укладення договору. Враховуючи те, що спірний договір дарування укладений 01.11.2010 року, а позивачка звернулася до суду із позовом лише 03.06.2014 року, а тому суд приходить до висновку, що строк позовної давності для звернення до суду сплив. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed