Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування наданого позову вказала, що 20.04.2013 року вона замовила у фізичної особи [PERSON] пошиття весільної сукні вартістю 8000 грн., яку отримала 03.08.2013 року. Надалі, на прохання [PERSON] вона надала сукню останній для проведення фотозйомок для виготовлення каталогу весільних суконь. Однак, [PERSON] повернути їй сукню не мала змоги, так, як між відповідачем [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, та відповідач 28.08.2013 року вивезла з орендованого приміщення ТЦ «Васильківський» у м.Києві майно орендаря, в тому числі і належну позивачеві на праві власності весільну сукню, мотивуючи це застосуванням «права притримання». Також вказала, що між позивачем та відповідачем ніяких зобов'язань не виникало, у відповідача до позивача не має та не може бути будь-яких вимог, а тому майно позивача у жодному разі не могло бути об'єктом права притримання. Таким чином, належне позивачеві на праві власності майно - весільна сукня, незаконно перебуває у володінні відповідача. У зв'язку з чим позивач і змушена була звернутися до суду з даним позовом про витребування у [PERSON] майна, що належить позивачеві на праві приватної власності, а саме весільну сукню. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи, згідно доручення надала право представляти свої інтереси [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи шляхом опублікування оголошення у газеті «Урядовий кур'єр», про причини своєї неявки суд не повідомила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним підприємцем та винаймала в суборенду у [PERSON] приміщення у ТЦ «Васильківський» у м.Києві під салон весільних суконь. На замовлення [PERSON] вона виготовила весільну сукню за 8000 грн., яку передала замовнику, а згодом взяла у [PERSON] під розписку на тимчасове користування дану сукню для виготовлення весільного каталогу. Десь у серпні 2013 року у неї виник конфлікт з [PERSON] з приводу орендної плати за приміщення і [PERSON] приблизно в кінці серпня 2013 року вивезла все майно, яке знаходилося в суборендованому приміщенні, в тому числі і вказану весільну сукню, яка належить [PERSON], та отримала від [PERSON] лист-претензію з описом притриманого майна. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та свідка по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти заочного рішення. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником весільної сукні вартістю 8000 грн., пошиття якої вона у квітні 2013 року замовила у [PERSON], яка є приватним підприємцем та здійснювала свою діяльність в офісі у Торгівельному центрі «Васильківський» за адресою м.Київ, вул.Васильківська,37-А, який орендувався нею у відповідача [PERSON] за договором суборенди. Надалі, згідно розписки [PERSON] взяла у [PERSON] у тимчасове користування вказану весільну сукню для фотозйомок для виготовлення каталогу та зобов'язувалася повернути неушкоджену (а.с.5). Також судом встановлено, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] з приводу оренди приміщення виник конфлікт та, 28 серпня 2013 року відповідач [PERSON] вивезла з орендованого приміщення майно орендаря, в тому числі й належну позивачеві [PERSON] на праві власності весільну сукню, мотивуючи це застосуванням «права притримання». Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] разом з представником ТЦ «Васильківський» [PERSON] 28.08.2013 року склали акт про вивезення майна (а.с.10), та відповідач [PERSON] зверталася до [PERSON] з листом-претензією з описом притриманого майна, де в переліку такого майна вказано весільні сукні в кількості 11 штук (а.с.9). У відповідності до частини 2 статті 594 Цивільного кодексу України, притриманням речі можуть забезпечуватись вимоги кредитора по відношенню до боржника. У свою чергу, кредитор та боржник є сторонами зобов'язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.ст. 509, 510 ЦК України). Проте, між позивачем та відповідачем ніяких зобов'язань не виникало, у відповідача до позивача не має будь-яких вимог. В даний час вищевказана весільна сукня перебуває у володінні [PERSON] без згоди власника та без укладення будь-яких правових угод. Вказаний факт встановлений в судовому засіданні згідно пояснень представника позивача [PERSON], свідка [PERSON] та підтверджується копією листа - претензії з описом притриманого майна та актом про вивезення майна, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, належне позивачеві [PERSON] на праві власності майно - весільна сукня, незаконно перебуває у володінні відповідача [PERSON] Відповідно вимог ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення закріплено і в ст.321 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також застосовується до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Відповідно до частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. В судове засідання відповідач не з'явилася та не скористалася своїм правом і не довела наявності у неї правових підстав володіння спірним майном - весільною сукнею. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved