Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем з 2002 року. Від спільного проживання мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На теперішній час подружні стосунки з відповідачем припинено та вони лише проживають за однією адресою. Діти знаходяться на її утриманні. Вона позбавлена можливості отримувати додаткові прибутки, а від належного виконання обов`язків з утримання дітей відповідач ухиляється. Останній інших утриманців не має, є працездатним та має змогу сплачувати аліменти. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох дітей в розмірі половини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня звернення до суду. Ухвалою від 22.09.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В наданому відзиві відповідач зазначив, що наведені в позовній заяві доводи не відповідають фактичним обставинам. Він любить своїх доньок та буде їм матеріально допомагати незалежного від того чи буде рішення суду, чи ні. Після погіршення стосунків з позивачкою він продовжує утримувати дітей, надає їй гроші на сплату комунальних послуг, купує продукти харчування. Навпаки, позивачка дітьми не займається, налагоджує своє особисте життя, домашнім господарством не займається, залишає дітей на нього та кудись від`їжджає. Їздила відпочивати на море сама, а діти літнього відпочинку не мали. Вони всі разом проживають в квартирі [ADDRESS] та він разом із позивачкою є її співвласниками. Змінювати місце реєстрації та проживання ніхто з них наміру не має. В їх випадку вони обидва проживають разом із дітьми, піклуються про них, тому він також має право на звернення до суду із відповідним позовом про стягнення аліментів з позивачки на його користь на утримання дітей. В зв`язку з цим, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю. У відповіді на відзив представник позивачки зазначив, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин. Відповідач не приймає належної участі в утриманні дітей, не цікавиться їх життям як у школі, так і повсякденним життям. Саме позивач надавала власні кошти на потреби дітей у школі. Відповідач вдома не харчується, продукти харчування для дітей не купує. Тільки з моменту звернення позивачки до суду з відповідним позовом відповідач почав проявляти інтерес до дітей та надавати їм якісь кошти на власні витрати. Таким чином, практично всі витрати на утримання дітей несе позивачка. Відповідач зазначає, що він нібито сплачує комунальні послуги за квартиру, в якій вони мешкають разом із дітьми. Проте, позивачка також несе відповідні витрати. Крім того, в зв`язку з тим, що позивачка несе практично всі витрати, що з її доходами дуже важко, виникла заборгованість по сплаті комунальних послуг. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та посилаючись на викладені в позовній заяві та відповіді на відзив обставини, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.194 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, останні з 2002 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та від спільного проживання мають трьох малолітніх дітей - доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На теперішній час фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено. Проте, останні разом із дітьми продовжують мешкати за однією адресою, в квартирі [ADDRESS] , що належить сторонами на праві спільної власності. Перевіряючи доводи та заперечення сторін, суд відхиляє останні в частині сплати позивачкою та відповідачем комунальних послуг за квартиру, оскільки це є обов`язком сторін, як співвласників майна та не стосується предмету спору. Також суд враховує, що відповідно до наведених вище положень СК України аліменти стягуються на користь того із батьків з ким проживає дитина, за відсутності домовленості між батьками щодо способу та порядку утримання дитини та ухилення одного із батьків від надання відповідної допомоги на утримання. По даній справі встановлено, що на теперішній час сторони проживають разом із дітьми за однією адресою та утримуються ними спільно. В своєму позові позивачка та під час розгляду справи її представник не заперечували, що з моменту пред`явлення позову відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Будь-яких доказів тому, що відповідач ухилявся від обов`язку з утримання дітей до цього, позивачкою у відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України суду не представлено. Надані позивачкою чеки та квитанція лише підтверджують факт утримання нею дітей та не свідчать про ухилення від такого утримання відповідача. Крім того, суд враховує, що надані позивачкою дублікати платіжних доручень, які надані як доказ на перерахування коштів в фонд гімназії, не містять відповідних відміток про призначення платежу, або містять такі відмітки, що зроблені позивачкою на роздруківці дублікату ручкою, а тому не визнаються судом належним та допустимим доказом. До того ж вказані витрати не є витратами на першочергові потреби дитини, а є додатковими витратами, поряд та підстави стягнення яких передбачено ст.185 СК України. Доводи представника позивачки на необхідність визначення аліментів в судовому порядку з підстав можливого ухилення відповідача в подальшому від належного матеріального утримання дітей є припущенням. Таке ухилення може мати місце в подальшому і з боку позивачки, а тому, за умови, що місце проживання дітей з одним із батьків у передбаченому законом порядку не визначалось та сторони разом із дітьми продовжують мешкати разом та спільно їх утримувати, на теперішній час відсутні підстави для стягнення аліментів на утримання дітей саме з відповідача. В зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх необгрунтованістю та недоведеністю належними доказами. Оскільки позивачку в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору та в зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed