Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду і свої вимоги мотивує тим, що 21.05.2015 року приватним нотаріусом Хвостик Ганною Іванівною, було завірено заяву згідно з якою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поділили земельну ділянку загальною площею 0,0644 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], у наступних частках: [PERSON] - 30/100 часток, [PERSON]- 27/100 часток, [PERSON]- 43/100 часток. Позивачка [PERSON] вказує, що зазначений договір про поділ земельної ділянки є недійсним, оскільки при укладенні правочину позивачка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, Позивачка зазначає, що вона була необізнана, щодо своїх прав власника, що передбачені ст. 120 Земельного кодексу України. Вважає, що правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби матері та скрутним матеріальним становищем, а тому просить суд визнати договір, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про поділ земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/ не дійсним вчиненого під впливом помилки. Позивачка [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю і пояснила суду, що договір про поділ земельної ділянки письмово не укладався, а нотаріус лише засвідчила підписи, а тому просить суд в позові відмовити повністю. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю і пояснив суду, що договір про спільну часткову власність на земельну ділянку не укладався, а нотаріус лише засвідчила підписи осіб, що підписи зроблені певними особами, а тому просить суд в позов відмовити повністю. 3-тя особа: Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Хвостик Ганна Іванівна в судовому засіданні позов не визнала повністю і пояснила суду, що нею було засвідчено справжність підпису, що нотаріус не посвідчує факти викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою. Також зазначила, що нею не посвідчувався договір про поділ земельної ділянки, просить суд в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що 21.05.2015 року приватним нотаріусом Хвостик Ганною Іванівною, було завірено заяву /а.с.8/. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 88 Земельного Кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним /ст. 204 ЦК України/. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом /нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним /оспорюваний правочин/. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками /усиновлювачами/, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення /частина перша статті 229 цього Кодексу/, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно із пунктами 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину /стаття 229 ЦК/, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли договірні правовідносини. Оспорюваний договір укладений шляхом підписання заяви про поділ земельної ділянки за адресою: місто Суми, провулок Дунайський, земельна ділянка під номером 9 /дев»ять/. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона була необізнана, щодо своїх прав власника та що договір поділу земельної ділянки укладений не в її інтересах, спростовується матеріалами справи, зокрема, в самій заяві зазначено, що такий поділ повністю відповідає дійсним намірам сторін та їх волевиявленню. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про нотаріат» Нотаріус зобов»язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз»яснювати права і обов»язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Тобто при укладенні оскаржуваного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, що підтверджено власноручними підписами сторін, правочин вчинений у формі, встановленій законом. Природа вказаного правочину, права та обов»язків сторін, властивості та якості нерухомого майна, яке є предметом правочину, усвідомлювалося та вірно розумілися сторонами правочину в момент його укладення та були роз»яснені нотаріусам перед його укладенням. Що стосується пояснень Позивачки в судовому засіданні, що правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини, а саме тяжкої хвороби матері та скрутним матеріальним становищем. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вказані у позовній заяві обставинах, а саме наявність тяжкої хвороби матері та скрутного матеріального становища. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно п.23 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Посилання позивача на наявність тяжкої хвороби матері та скрутне матеріальне становище не може бути визнано тяжкою обставиною, в зв»язку з якою позивач була вимушена укласти оспорюваний договір, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, сторони при його укладанні діяли вільно, тобто без примусу, як фізичного, так і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин Крім того в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним договору про поділ земельної ділянки за адресою: місто Суми, провулок Дунайський, 9 /дев»ять/, а отже позовні вимоги про визнання вказаного договору недійсним є необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed