Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який підтримала в судовому засіданні її представник [PERSON] і просила визнати договір купівлі-продажу металевого вагончика загальною площею 24 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] виконаним та дійсним, визнати за [PERSON] право власності на металевий вагончик загальною площею 24 кв.м. та витребувати його у [PERSON] на користь [PERSON] і стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Позовні вимоги представник позивачки мотивувала тим, що 15 червня 2009 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу металевого вагончика загальною площею 24 кв.м., який в подальшому позивачка мала намір використовувати як торговий кіоск з продажу харчових продуктів. Договір купівлі-продажу металевого вагончика укладався в усній формі, оскільки його умови повністю виконувалися в момент вчинення договору. [PERSON] доставив металевий вагончик на територію домоволодіння позивачки, а позивачка в присутності свідків передала відповідачу гроші в сумі 5000 грн. Після цього позивачка почала займатися оформленням документів, необхідних для введення в експлуатацію придбаного металевого вагончика з метою здійснення підприємницької діяльності, а саме: продажу продуктів харчування. 30 травня 2013 року [PERSON] приїхав додому до позивачки та під тиском залякувань відібрав ключі в позивачки від магазину, а вже 09 червня 2013 року, замінивши замки, переніс металевий вагончик, який продав позивачці, в інше місце. Вказані дії відповідача позивачка вважає неправомірними та такими, що порушують права позивачки як власника і перешкоджають в їх реалізації. Враховуючи вказані обставини, позивачка звернулася до суду з даним позовом, який підтримали в судовому засіданні вона та її представник і просили позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог і вказав, що між відповідачем та позивачкою договір купівлі - продажу не укладався, позивачка кошти за вагончик відповідачу не сплачувала. Відповідач [PERSON] самостійно перевіз вагончик на вул. Зелена і поставив його на фундамент, щоб здійснювати роздрібну торгівлю. Позивачка [PERSON] виявила бажання здійснювати у вагончику, який [PERSON] привіз для власних потреб, торгівлю продуктами харчування. Відповідач погодився, щоб позивачка використовувала вагончик для продажу продуктів харчування, тому вона проводила в ньому ремонтні роботи. Однак, даний вагончик відповідач [PERSON] не продавав і договір купівлі - продажу з позивачкою не укладав. Вислухавши позивачку, її представника та представника відповідача, вивчивши матеріали справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] в 2007 році купив в ТОВ «Шполянський «Агробуд» вагон - битовку за 960 грн., що підтверджується копією накладної №28 від 15.03.2007 р., виданою ТОВ «Шполянський «Агробуд». В судовому засіданні позивачка стверджувала, що 15 червня 2009 року вона та відповідач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу металевого вагончика загальною площею 24 кв.м. Однак, слід зазначити, що позивачкою не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу. Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Позивачка в судовому засіданні стверджувала, що вона передала відповідачу [PERSON] за придбання металевого вагончика 5000 грн. Вказана сума коштів значно більше ніж в двадцять разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому даний договір повинен був укладатися в письмовій формі. Будь-яких письмових доказів на підтвердження укладення між сторонами договору - купівлі продажу позивачкою суду надано не було. Згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Письмові докази, які б підтверджували факт передачі позивачкою відповідачу грошових коштів в сумі 5000 грн. за придбання металевого вагончика відсутні. Пояснення свідків на підтвердження укладення договору купівлі-продажу не можуть бути взяті до уваги, поскільки доказом укладення договору купівлі-продажу являється документ, вчинений в письмовій формі, яким може бути договір купівлі - продажу, розписка, накладна тощо. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що договір купівлі-продажу повинен бути вчинений у письмовій формі, позивачкою не було надано доказів на підтвердження укладення договору купівлі-продажу та факту передачі коштів відповідачу, відсутність письмових доказів на підтвердження укладення договору купівлі-продажу, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними, тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст. ст. 203, 208, 218 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed