Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказуючи, що їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 115768 від 06.10.2004 року належить земельна ділянка площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697, що розташована на території Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 18.03.2013 року між нею та відповідачем ТОВ «Нова Нива» укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), згідно з яким вона передала земельну ділянку в оренду відповідачу, та їй було повідомлено, що в такий спосіб з нею укладено договір купівлі продажу зазначеної земельної ділянки. Проте, даний договір підлягає розірванню, оскільки відповідно до п. 3.1 договору емфітевтичне право за цим договором встановлюється на строк 99 років, тоді як згідно ч.4 ст. 93 Земельного Кодексу України та ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Отже, строк, на який був укладений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) суттєво відрізняється від максимально допустимого строку, встановленого законом, суперечить та не відповідає вимогам, встановленим законом. Крім цього, вважає, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18.03.2013 року є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки. Так, відповідно до п. 2.1 спірного договору емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно за 99 років в розмірі 70000 грн. та індексація з 2013 року (моменту укладення договору) не проводилась. Тобто, фактично розрахунки відбулись за договором емфітевзису, як при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно п. 15 Перехідних положень Земельного Кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім цього, порушено вимоги щодо несуперечності правочину закону, порушено форму вчинення правочину та реальність настання наслідків (право користування). Таким чином, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 18.03.2013 року згідно вищенаведених положень закону має бути визнаний недійсним. Просить визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року щодо земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер № 1421785000:05:000:0697. Також, просила судові витрати у вигляді судового збору стягнути з відповідача на її користь. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 14.12.2017 року позовна заява на підставі ст. 121 ЦПК України була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст. 119 ЦПК України. 02.01.2018 року на виконання вимог вищевказаної ухвали представником позивачки було подано заяву про усунення недоліків та позовну заяву з виправленими недоліками з додатками. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 03.01.2018 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання.Крім цього, відповідачу визначено пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Під час підготовчого провадження, 23.01.2018 року від сторони відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що дійсно 18.03.2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір, за яким позивачка передала ТОВ «Нова Нива» право володіння та право цільового використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 8,3943 га, кадастровим номером 1421785000:05:000:0697, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області. Дане право користування земельною ділянкою (емфітевзис), що виникло на підставі зазначеного договору, у встановленому діючим законодавством порядку було зареєстроване Реєстраційною службою Володарського РУЮ Донецької області 01.04.2013 року за № 687148. Згідно преамбули договору його сторони, в т.ч. й позивачка, були ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та уклали зазначений договір добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки його укладання. Таким чином, посилання позивачки на те, що вона вважала, нібито нею фактично укладався договір купівлі-продажу земельної ділянки, суперечить фактичним обставинам укладання договору емфітевзису. Використання земельних ділянок для сільськогосподарських потреб є постійною умовою та основним напрямком здійснення господарської діяльності ТОВ «Нова Нива», у звязку з чим укладання договорів на право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), в тому числі і договір укладений з позивачкою, є невідємною складовою частиною здійснення такої господарської діяльності, а приховування за такими договорами інших правочинів є нелогічним та позбавлене як економічного, так і правового сенсу. Крім цього, як діюче, так і чинне на момент укладання спірного договору земельне та цивільне законодавство встановлює обмеження на строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб лише стосовно земельних ділянок державної або комунальної власності і таке обмеження не може на свій розсуд поширюватися позивачкою на договір щодо земельної ділянки приватної форми власності, оскільки подібних обмежень закон не передбачає і вони можуть встановлюватись лише за домовленістю сторін відповідного договору. В ч.4 ст. 93 ЗК України, на яку посилається позивачка, йдеться про строк оренди земельної ділянки, у той час як правовий режим емфітевзису регулюється іншим законодавством. Згідно положень ч.2 ст. 408 ЦК України передбачено можливість укладання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб на невизначений строк, що свідчить про правомірність встановлення в спірному договорі строк його дії 99 років, оскільки саме такий строк було погоджено сторонами. Також, зазначає, що про індексацію плати за користування емфітевтичним правом за договором емфітевзису не було і не могло бути зазначено у звязку з тим, що умови договору передбачали одноразову завчасну виплату такої плати, що у свою чергу виключало будь-які інфляційні втрати. Крім цього, твердження позивачки про порушення норм ЗУ «Про оренду землі» при укладанні договору емфітевзису є безпідставним, оскільки норми зазначеного закону не регулюють правовідносини щодо користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб і, відповідно, не могли бути порушені при укладанні договору. В звязку з чим у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Також під час підготовчого провадження 19.02.2018 року від сторони позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив,\~в якій зазначено, що істотні умови договору емфітевзису від 18.03.2013 року, укладеного між позивачкою та відповідачем, повністю відповідають вимогам до договору купівлі-продажу та не дотримуються вимог законодавства про оренду землі, у тому числі емфітевзису. Крім цього, як зазначає відповідач у відзиві, використання земельних ділянок для сільськогосподарських потреб є постійної умовою та основним напрямком господарської діяльності ТОВ «Нова Нива», саме тому є загалом логічним висновок стосовно приховання правочину купівлі-продажу земельної ділянки укладеним договором емфітевзису. Також, не індексувати орендну плату можна лише тоді, коли це прямо установлено договором. Відповідно до умов договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року жодних умов стосовно не проведення чи проведення індексації орендної плати не встановлено. На підставі викладеного, вважає, що договір емфітевзису від 18.03.2013 року не відповідає загальним вимогам законодавства, а висновки відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Крім цього в ході підготовчого провадження 22.02.2018 року від сторони відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що наведений представником позивачки аналіз укладеного між ТОВ «Нова Нива» та позивачкою договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18.03.2013 року в контексті положень ЦК України, ЗУ «Про оренду землі» та ЗК України, ґрунтується на хибних твердженнях. Відповідно до умов укладеного договору позивачка передала відповідачу лише право володіння та користування належною їй земельною ділянкою, при чому таке право було обмежено конкретним цільовим призначенням земельної ділянки. Крім цього, у п.1.1 договору прямо вказано, що власник земельної ділянки позивачка зберігає за собою право розпорядження нею. Зазначене свідчить про безпідставність тверджень представника позивачки про відповідність укладеного договору правовій природі договору купівлі-продажу, основні риси якого наведені у ст. 655 ЦК України. Також, безпідставними є твердження представника позивачки про те, що основними істотними умовами договору емфітевзису згідно ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, порядку її внесення. Як було вже зазначено, правовий інститут користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є відмінним від інституту оренди і регулюється спеціальними нормами законодавства. Крім цього, заявляє про сплив позовної давності щодо заявлених позовних вимог та про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки спірний договір укладено 18.03.2013 року, а позов подано до суду 07.12.2017 року, тобто більше ніж через три роки з моменту укладення договору. Також в підготовчому судовому засіданні були вирішені клопотання заявлені стороною відповідача щодо обовязкової явки позивачки в судове засідання для дачі особистих пояснень та призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 02.03.2018 року підготовче провадження було закрито та справа була призначена до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні пояснили що позов підтримають у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Крім цього позивачка підтвердила факт укладання договору з відповідачем, передачі відповідачу земельної ділянки та отримання від останнього грошей в сумі 70\~000 грн. відповідно до умов договору. Представник відповідача ТОВ «Нова Нива» -[PERSON] у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та заперечував проти його задоволення, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченнях на відповідь на відзив. Представники сторін, а саме представники позивачки - [PERSON] та відповідача - [PERSON] в судове засідання не зявилися, що не перешкоджає розгляду справи без їх участі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дослідивши заяви по суті справи, а саме позовну заяву, відзив та заперечення на відповідь на відзивнадані стороною відповідача, заперечення на відзив надані стороною позивача, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 115768 від 06.10.2004 року [PERSON] на підставі розпорядження голови Володарської райдержадміністрації від 06.10.2004 року № 275 є власницею земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697, що розташована на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що також не заперечується сторонами. 18.03.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Нова Нива» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно умов якого [PERSON] (власник) передала ТОВ «Нова Нива» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697, зберігаючи за собою право розпорядження нею. Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Договору земельна ділянка передається емфітевту з метою виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення відповідної виробничої інфраструктури. За емфітевтом на період дії цього Договору закріплюється право повного і виключного володіння і користування земельною ділянкою. Згідно п.2.1 Договору емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно за 99 років в розмірі 70000 грн. Відповідно до п.3.1 Договору сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим Договором встановлюється на строк 99 років. Даний договір було зареєстровано у Реєстраційній службі Володарського районного управління юстиції Донецької області 01.04.2013 року за № 686187, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2510678 від 17.04.2013 року. Згідно видаткового касового ордеру від 23.04.2013 року [PERSON] отримала від ТОВ «Нова Нива» за користування емфітевтичним правом грошові кошти в сумі 70000 грн., що підтверджується її підписом у видатковому ордері та не заперечується самою позивачкою. Також судом встановлено, що вищезазначена земельна ділянка фактично була передана позивачкою відповідачу, що також не заперечується сторонами. Відповідно до довідки Мангуської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області від 01.03.2017 року № 1476/05-40-15-04 ТОВ «Нова Нива» у 2017 році зареєстровано як платник спрощеної системи оподаткування четвертої групи сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий 2016 рік перевищує 75 відсотків. Згідно ч.1 ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 5 зазначеної статті укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст.407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно з п.3 ч.1 ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а відповідно ч.2 цієї статті законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. На підставі\~ст.408 ЦК України, строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором. Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Як встановлено судом, зареєстрованим видом діяльності відповідача є сільськогосподарське товаровиробництво з використанням у тому числі орендованих земель сільськогосподарського призначення. Крім того, згідно зі\~статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до \~статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У той же час, в ході розгляду даної справи, таких порушень судом не встановлено. Спірний договір є дійсним, оскільки укладений на законних підставах, відповідно до вимог\~Цивільного Кодексу України\~та інших актів цивільного законодавства. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі, пройшов держреєстрацію, земельна ділянка була передана відповідачу відповідно до умов зазначеного договору, позивачка отримала обумовлену договором суму коштів. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, договір емфітевзису від 18.03.2013 року є таким, що укладений на законних підставах, відповідно до вимог\~Цивільного Кодексу України\~та інших актів цивільного законодавства. Правових підстав для визнання його недійсним у межах заявлених позивачем вимог при розгляді даної справи не встановлено. Між тим слід зазначити, що суд вважає безпідставними доводи сторони позивача з приводу того, що даний договір було укладено з метою приховання договору купівлі-продажу, оскільки як вбачається із змісту оспорюваного договору, [PERSON] (власник) передала ТОВ «Нова Нива» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому зберігаючи за собою право розпорядження нею. Отже, беручи до уваги, що позивачка укладаючи договір щодо належної їй земельної ділянки не втратила право власності на неї, а передала лише дві складових частини права власності, даний договір не може вважатися договором купівлі - продажу і до нього не можуть застосовуватися норми права, що регулюють правовідносини купівлі-продажу земельної ділянки. Щодо доводів позивачки з приводу застосування до даного договору норм матеріального права, що регулюють правовідносини з оренди земельних ділянок, слід зазначити наступне. Як вже зазначалося вище, п.3 ч.1 ст.395 ЦК України самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано ст. 102-1 ч.5 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України, а орендні відносини щодо земельної ділянки регулюються іншими положеннями діючого законодавства. Таким чином, посилання сторони позивача на невідповідність законодавству оспорюваного договору в частині визначення строку його дії та відсутності обумовленості в ньому посилання про сплату орендної плати та її індексацію є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Можливість одного й того самого майна (речі) - земельної ділянки - за певних обставин виступати як предмет договору емфітевзису або як обєкт оренди, зазначений у ст.15 Закону «Про оренду землі», - не є підставою для ототоження правовідносин, що виникають на підставі договору емфітевзису, правовідносинам, повязаним з орендою, які регулюються іншими нормами законодавства. З огляду на вищенаведене, враховуючи, що доводи сторони позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на вимогах закону, а ствердження сторони відповідача є слушними, доведеними та обгрунтованими, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Інші доводи сторін не спростовують висновків суду. Між тим, слід зазначити, що до виниклих правовідносин суд не застосовує строк позовної давності, на застосуванні якого наполягала сторона відповідача, оскільки судом встановлено, що право позивача не порушено і не підлягає судовому захисту. Судові витрати у виді судового збору сплачені позивачем при зверненні до суду на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що останньому в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі відшкодуванню стороною відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed