Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом вказуючи, що за договором позики, укладеним між нею та [PERSON] та оформленим розпискою від 13.03.2015 року, остання отримала від неї у борг грошові кошти в сумі 2778 гривень, які зобов'язалася повернути в строк до 14.03.2015 року. У встановлений строк відповідачка не виконала свої зобов'язання, борг досі не повернула. В звязку з чим просила стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу в розмірі 2778 гривень, проценти за користування грошовими коштами в сумі 4155 гривень, моральну шкоду в сумі 2778 гривень, понесені судові витрати. У судовому засіданні 27.07.2016 року [PERSON] позовні вимоги підтримала, пояснила, що відповідачка по справі є племінницею її чоловіка. На прохання матері відповідачки вона погодилася навчати [PERSON] роботі майстру з манікюру в своєму салоні краси. 28 січня 2015 року [PERSON] у звязку з тяжким матеріальним становищем взяла у неї у борг 1000 гривень та 1628 гривень, а всього 2628 гривень для сплати, як пояснила [PERSON], заборгованості за оренду житла. Позивачка надала їй грошові кошти в сумі 2628 гривень, а відповідачка зобовязалася повернути борг в обумовлені строки. Гроші не повернула. Після цього 12 березня 2015 року [PERSON], залишившись одна в салоні краси, не будучи працівником салону і не маючи право на обслуговування клієнтів, надала послуги з манікюру з використанням матеріалу [PERSON] на суму 150 гривень, гроші забрала собі. Дізнавшись про це 13.03.2015 року, позивачка попросила [PERSON] скласти боргову розписку про всі взяті в борг у [PERSON]К та не повернуті кошти, на що та погодилася, склала розписку від 13.03.2015 року, про те, що взяла у [PERSON] в борг 2628 гривень та 150 гривень, без відома позивачки взяті за обслуговування клієнтки, в загальній сумі 2778 гривень, зобовязалася повернути в їх строк до 14.03.2015 року. Просила стягнути з відповідачки борг в сумі 2778 гривень за розпискою, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10% на місяць в сумі 4155 гривень, спричинену діями відповідачки моральну шкоду в розмірі 2778 гривень, понесені судові витрати. В подальші судові засідання позивачка не звилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Відповідачка до судового засідання не зявилася з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Фіксування судового засідання 09.08.2016 року не здійснювалося, що не суперечить вимогам ст.197 ЦПК України. Таким чином, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14, від 8 червня 2016 року № 6-1103цс16). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч.2, 3 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Судом встановлено, що 28.01.2016 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики на суму 2628 гривень, 13.03.2015 року ще на 150 гривень, а всього на загальну суму 2778 (2628+150) гривень, за умовами якого остання отримала від [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 2778,00 гривень, які зобовязалася повернути в строк до 14.03.2015 року. На підтвердження отримання грошей, відповідачем було надано розписку. У встановлений договором строк і до теперішнього часу відповідачка своїх боргових зобов'язань не виконала гроші [PERSON] не повернула, що підтверджується наявністю у матеріалах справи оригіналу розписки від 13.03.2015 року. В матеріалах справи мається розписка від 28.01.2015 року про отримання [PERSON] від [PERSON] у борг грошових коштів у сумі 1000 гривень та обов'язок повернути вказану суму в строк до 28.02.2015 року. У судовому засіданні позивачка пояснила, що дана сума боргу в розмірі 1000 гривень включена у борг за розпискою від 13.03.2015 року. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачка заявила вимогу про стягнення з [PERSON] процентів за користування позикою за 15 місяців в сумі 4155 гривень, виходячи з розрахунку 10% на місяць. Договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] на суму 2778 гривень, не передбачено нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики. Однак ч.1 ст.1048 ЦК, має диспозитивний характер, нею установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Дана позиція викладена в Постанові ВСУ №6-36цс14 від 02.07.2014 року. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на одержання від [PERSON] процентів від суми позики, однак оскільки договором не передбачений розмір та порядок отримання процентів, їх розмір повинен бути визначений на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір процентів за договором позики слід розраховувати наступним чином: з 28.01.2016 року (з моменту укладання договору) по 12.03.2015 року на суму позики в розмірі 2628 гривень, а з 13.03.2015 року по 09.08.2016 року (по день ухвалення рішення) на суму позики в розмірі 2778 гривень, за формулою: розмір процентів=сума боргу х облікову ставку НБУ% х кількість днів/100%/365 днів. Таким чином розмір процентів за обліковими ставками НБУ за період з 28.01.2015 року по 12.03.2015 року на суму позики 2628 гривень (за 44 дні) становить 65,01 гривень, за період з 13.03.2015 року по 09.08.2016 року на суму позики 2778 гривень (за 516 днів) становить 940,75 гривень, а всього 1005,76 гривень, і саме в цій суму підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Тобто право на відшкодування моральної шкоди при порушенні зобов'язання виникає тільки у випадках, передбачених договором чи законом. Договором позики між [PERSON] та [PERSON], не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення останньою зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди за договором позики в сумі 2778 гривень, оскільки між сторонами по справі склалися договірні правовідносини, якими в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань не передбачено відшкодування моральної шкоди. Законом передбачена майнова відповідальність за невиконання зобов'язань у вигляді стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, однак такі вимоги позивачкою [PERSON] не заявлялися, а суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України враховуючи, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки понесені при зверненні до суду судові витрати у виді судового збору в розмірі 551,20 гривня, сплачені за вимогу майнового характеру, а судовий збір в сумі 551,20 гривня, сплачений за вимогу про відшкодування моральної шкоди, відшкодуванню не підлягає оскільки в цій частині в позові відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial