Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова, третя особа: [PERSON], у якому просить визнати незаконним та скасувати накази КЕВ: № 143 від 24 листопада 2014 року та № 244 від 04 грудня 2014 року про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення з роботи за прогул без поважних причин, поновити її на посаді сторожа матеріального складу, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу через невиконання рішення суду про поновлення на роботі та за весь час, починаючи з дня незаконного звільнення по день прийняття судом рішення по справі, стягнути 7 000 грн. моральної шкоди, допустити негайне виконання рішення суду. Вимоги мотивує вимоги тим, що з 1 червня 2008 року до 31 березня 2012 року включно вона працювала за трудовим договором в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігів у селищі Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області на посаді сторожа, а з 1 квітня 2012 року - на посаді сторожа матеріального складу. Місце роботи знаходилось на матеріальному складі КЕВ у смт. Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області. 30 листопада 2013 року наказом начальника КЕВ за № 219 від 29 листопада 2013 року її було звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області 08 квітня 2014 року визнано незаконним звільнення та поновлено її на посаді сторожа матеріального складу у КЕВ з 01 грудня 2013 грудня. 17 жовтня 2014 року позивачка надала адміністрації КЕВ м. Чернігова свою трудову книжку та заяву, у якій надала згоду приступити з 20 жовтня 2014 року до роботи на посаді сторожа матеріального складу військового містечка № 3 в селищі Гончарівське Чернігівського району Чернігівської області, з якої була звільнена, також в заяві просила надати їй завірені належним чином копії відповідних документів про поновлення її на роботі. 20 жовтня 2014 року позивачка фактично приступила до роботи на вказаній вище посаді, проте вже о 10.00 год. за усним розпорядженням начальника КЕВ [PERSON] її змусили залишити робоче місце і територію об'єкту КЕВ, зачинили прохідну та в телефонній розмові заборонили знаходитись на робочому місці, про що було складено відповідний акт. 24 жовтня 2014 року з КЕВ поштою надійшов лист за № 2269 з примірниками двох графіків виходу на роботу, але не вказано робоче місце. 01 листопада 2014 року з КЕВ позивачці поштою надійшла копія наказу про поновлення її на посаді сторожа матеріального складу КЕВ та зазначено адресу складу м. Чернігів, вул. Любченка, 19, також позивачці запропоновано надати пояснення з приводу того, що вона не приступила до роботи згідно графіка, та відмовилась поставити підпис про ознайомлення з наказом про поновлення на роботі. Позивачка настоювала на поновленні на роботі у військовому містечку № 3 у смт. Гончарівське , куди і прибувала на роботу 20, 28 жовтня та 01 листопада 2014 року. 8 листопада 2014 року позивачку повідомлено листом, про те, що вона не виходила на роботу у вказані зміни за графіком та не пройшла інструктажів з охорони праці, пожежної безпеки, не отримала направлення для проходження щорічного медичного огляду. 1 грудня 2014 року на черговому засіданні рішенням профкому було надано згоду начальнику КЕВ на звільнення позивачки за прогул. Перед засіданням позивачці надали копію наказу від 24 листопада 2014 року про накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. 07 грудня 2014 року позивачка отримала повідомленнч про звільнення з роботи з 27 жовтня 2014 року за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (прогул без поважних причин) згідно наказу від 4 грудня 2014 року за № 244. Однак, з наказами КЕВ: № 143 від 24 листопада 2014 року та № 244 від 4 грудня 2014 року, позивачка не погоджується та вважає їх незаконними. Вважає, що вживала всіх можливих заходів до того, щоб приступити до виконання своїх посадових обов'язків. Натомість з боку КЕВ чинились постійні перешкоди до поновлення її на роботі. Крім того, зазначає, що накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення за прогул без поважних причин у порушення вимог ст. 43 КЗпП України не було погоджене з первинною профспілковою організацією. Діями відповідача, який вдуге звільнив позивачку з роботи за прогул без поважних причин, при цьому фактично не допустивши її до роботи після поновлення, позивачці завдана моральна шкода, яка виражається у сильних душевних стражданнях через позбавлення роботи, що посилюються від зухвалої бездіяльності відповідача. Моральну шкоду позивачка оцінила у 7 000 грн. У судовому засідання позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначила, що тривалий час відповідачем не виконувалось рішення апеляційного суду Чернігівської області про поновлення її на роботі. Попереднє її місце роботи, з якого її незаконно звільнили, було в смт. Гончарівське військове містечко № 3, до обов'язків входила охорона території КЕВ. У листі з КЕВ про поновлення її на роботі не було зазначено куди виходити на роботу, тому вона приступила до роботи в смт. Гончарівському. У перший день, навіть, прийняла зміну та зробила відповідні записи у журналі чергування. Проте, її не допустили до роботи в смт. Гончарівському, про що нею було складено відповідні акти. Вважала, що вона повинна бути поновлена на попередньому місці роботи сторожа КЕВ смт. Гончарівське. Накази про накладення на неї дисциплінарного стягнення та звільнення за прогул вважає незаконними та просить скасувати. Моральна шкода поляє у моральних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок зухвалої поведінки адміністрації КЕВ та тривалій відмові від поновлення її на роботі. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. [PERSON] вважав, що поновлення позивачки на роботі у м. Чернігові, це інша місцевість - зміна істотних умов праці, тому необхідно було б дотримуватись вимог законодавства, що ругулює це питання. Представник відповідача Вторих А.В. позов не визнала, суду зазначила, що КЕВ є стуктурним підрозділом Міноборони. Матеріальний склад знаходиться у м. Чернігові по вул. Любченка, 19, керівний орган знаходиться за цією ж адресою. Зазначила, що позивачку не зобов'язували виходити на роботу в м. Чернігів. У акті зазначено, що вона ніде не з'явилась на роботі, ні в Чернігові, ні в смт. Гончарівське, відсутність її на роботі в смт. Гончарівське була встановлена в телефонному режимі. Перед накладенням дисциплінарного стягнення було проведено службове розслідування, видано наказ про дисциплінарну відповідальність, а після отримання згоди профкому - наказ про звільнення. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначив, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням норм діючого законодавства України. По квартирно- експлуатаційному відділу м. Чернігова обліковано один матеріальний склад, який знаходиться у м. Чернігові по вул. Любченка, 19. Наказом № 222 від 24 жовтня 2014 року [PERSON] було поновлено на посаді сторожа матеріального складу КЕВ з 01 грудня 2014 року. Позивачка фактично до роботи не приступила, не вчинила дій до прийняття посади, виконання своїх службових обов'язків, не пройшла інструктаж з охорони праці, не надала довідки про стан здоров'я. Акти, надані позивачкою до суду складені зацікавленими особами, пояснення причини порушення трудової дисципліни нею необгрунтовані, надумані та є такими, що не відповідають дійсності. Зазначив, що пояснення представника відповідача [PERSON] у попередніх судових засіданнях є лише висловлена позиція, та не є доказом. Представник відповідача Гузій М.П. вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зазначив, що позивачка відмовилась поставити підпис про ознайомлення з наказом про понолення на роботі, відмовилась надати трудову книжку, про що було складено відповідні акти. Представник відповідача Ячний Г.М. позовні вимоги не визнав, зазначив, що відповідачем не заперечується, що робоче місце позивачки знаходилось в смт. Гончарівське, їй лише повідомляли про необхідність надати документи в офіс в м. Чернігів. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] виходила на роботу в смт. Гончарівське згідно графіка, але її не допускали до роботи в смт. Гончарівському, про що були складені відповідні акти, а також підтвердили обставини, викладені в цих актах. Свідок [PERSON], начальник водо- каналізаційної служби КЕВ, показав, що матеріального складу в смт. Гончарівське не має. . Підтвердив, що 20 жовтня 2014 року він дійсно телефонував начальнику КЕВ [PERSON], який запропонував [PERSON] та [PERSON] пройти інструктаж та вийти на роботу в м. Чернігів. Також підтвердив, що 04 листопада 2014 року позивачка приходила з [PERSON] за їх словами охороняти склади. Свідок [PERSON], завідуюча матеріальним складом, показала, що у кінці жовтня 2014 року їй повідомили, що на складі будуть працювати ще дві жіни з смт. Гончарівське, вона склала графік роботи та включила їх. Проте, позивачка у визначені графіком дні на роботу в КЕВ м. Чернігова не з'явилась, про що вона зазначила в рапортах та склала відповідні акти. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно записів у трудовій книжці, позивачка з 1 червня 2008 року до 31 березня 2012 року працювала в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Чернігів на посаді сторожа, а з 1 квітня 2012 року переведена на посаду сторожа матеріального складу. 30 листопада 2013 року за наказом начальника КЕВ за № 219 від 29 листопада 2013 року її було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. (а.с.5). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігова з 01 грудня 2013 року. Наказом начальника КЕВ [PERSON] від 24 жовтня 2014 року за № 222 [PERSON] з 01 грудня 2013 року поновлено на посаді сторожа матеріального складу( а.с. 95) Листом від 10 жовтня 2014 року [PERSON] з метою поновлення на роботі запропоновано надати до КЕВ м. Чернігова трудову книжку для оформлення на роботі та запропоновано приступити до виконання трудових обов'язків. ( а.с. 98). Заявою від 17 жовтня 2014 року ( а.с. 9) позивачка повідомила КЕВ про те, що 20 жовтня 2014 року приступає до роботи на посаді сторожа матеріального складу військового містечка № 3 філії в смт. Гончарівське, з якої була звільнена. Листами ( а.с. 96, 97, 98, 99) [PERSON] повідомлялась про поновлення на роботі на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігова, який знаходиться у м. Чернігові по вул. Любченка, 19 та пропонувалось їй приступити до роботи та надати письмові пояснення відсутності на роботі. На підставі доповідних [PERSON] комісією, сформованною КЕВ м. Чернігова, складені акти про відсутність [PERSON] на роботі протягом усієї зміни 28 жовтня 2014 року, 01 листопада 2014 року, 05 листопада 2014 року, 09 листопада 2014 року, 13 листопада 2014 року, 17 листопада 2014 року, 25 листопада 2014 року, 29 листопада 2014 року, ( а.с. 127, 128, 130, 131, 142, 143, 144, 145) та по данному факту проведено службове розслідування ( а.с. 138- 139). У свою чергу позивачка [PERSON] у ці дні за участі свідків по справі складала акти про виконання рішення суду та присутність її на роботі згідно графіка у смт. Гончарівське, та про те, що за наказом керівництва КЕВ її не допускають до роботи. ( а.с. 10, 18., 19, 20- 30 ) Наказом № 143 від 24 листопада 2014 року за грубе порушення трудової дисципліни до [PERSON] сторожа матеріального складу застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України( прогул без поважних причин) ( а.с. 146) Після отримання згоди профкому КЕВ м. Чернігова наказом 244 від 04 грудня 2014 року за прогул без поважних причин [PERSON] сторожа матеріального складу звільнено з роботи з 27 жовтня 2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України( а.с. 147). Сторонами не заперечується та не підлягає доказуванню в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, що місце роботи позивачки до звільнення за скороченням знаходилось в смт. Гончарівське. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року встановлено, що у відповідача відбулось скорочення чисельності та штат працівників КЕВ. Відповідно довідки КЕВ м. Чернігів за № 149 від 16 січня 2015 року на бухгалтерському та оперативному обліку квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів перебувають будівлі матеріального складу, а саме: склад з опалення № 22; склад навіс № 17; склади без опалення № 7, № 8, № 18; технічна споруда № 24, які розташовані в м. Чернігові по вул. Любченка, 19, військове містечко № 50 (а.с.80). Тобто посада сторожа матеріального складу є в м. Чернігові, на яку адміністрацією КЕВ і пропонувалось позивачці приступити до роботи. Проаналізувавши зібрані докази та пояснення учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що адміністрація КЕВ мала намір поновити [PERSON] на таку ж посаду сторожа матеріального складу, але в іншій місцевості - у м. Чернігів. Позивачка ж фактично відмовилась від переведення на роботу в іншу місцевість в м. Чернігові та виходила на роботу в смт. Гончарівське. Виходячи з роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України суд вирішує питання про поважність причини відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь- які докази із числа передбачених ст.. 27 ЦПК України. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що невихід працівника на роботу у зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України на працівника покладено обов'язок виконувати роботу, визначену угодою між ним та власником та дотримання внутрішнього трудового розпорядку. Тобто місце роботи позивача було визначено угодою з власником - смт. Гончарівське. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 31 КЗпП України визначено, що власник не вправі доручати роботу не обумовлену трудовим договором. Переведення на роботу в іншу місцевість ч.1 ст. 32 КЗпП України, допускається лише за згодою працівника. При прийнятті на роботу сторони за взаємною згодою визначили зміст трудової функції позивачки, власник вправі запропонувати працівникові при прийнятті на роботу будь-який набір трудових обов'язків, який не суперечить правовим нормам охорони праці і виробничої санітарії. Однак у подальшому, за загальним правилом, їх зміна можлива лише зі згоди працівника. Для розширення трудових обов'язків працівників законодавець допускає два варіанти, або отримати згоду працівника, або (за наявності підстав) використовувати порядок, встановлений частиною третьою ст. 32 КЗпП. За таких умов переведення в іншу місцевість доцільно було б оформити шляхом видання наказу чи розпорядження, особисто попередивши про це [PERSON] У даному випадку відсутність такого наказу, тобто ігнорування будь -якої, у тому числі письмової, форми попередження позивача відповідачем про переведення на роботу в іншу місцевість, внесло невизначеність у взаємини сторін, що на думку суду в даному випадку зачіпає інтереси позивачки. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. Таким чином, суд вважає, що за даних умов має місце відмова від переведення на роботу в іншу місцевість, про яке адміністрація згідно вимог ст. 32 КЗпП України повинна була попередити позивачку за два місяці. Однак, таке переведення відбулось з порушенням вимог законодавства про працю без згоди та попередження позивачки за два місяці про таке переведення. А, оскільки у будь -якому разі відмова від передення, як проаналізовано вище, не може вважатися прогулом, тому позовні вимоги у частині скасування наказу про звільнення позивачки та поновлення на роботі з дня звільнення підлягають задоволенню. Строк і порядок застосування дисциплінарного стягнення передбачено ст.ст.148, 149 КЗпП України. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що заходи стягнення застосовуються за порушення трудової дисципліни. Аналіз вказаних норм трудового права дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов'язків. Оскільки прогул - це відсутність на роботі, а не порушення трудової дисципліни, за вчинення прогулу п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено звільнення. Більше того, суд дійшов висновку, що в даному випадку не було прогулу, а відмова від переведення на роботу в іншу місцевість. У такому випадку дисциплінарне стягнення до позивача застосовано незаконно і наказ про його застосування підлягає скасуванню. Положеннями ст. 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року встановлено, що розмір середньомісячної заробітної плати позивача за вересень - жовтень 2013 року становить 2366,62 грн. Дана обставина при вирішенні спору між сторонами має преюдиційне значення, що встановлено ст. 61 ч.3 ЦПК України. Згідно з довідкою відповідача від 01 грудня 2014 р. №2583 середньоденний заробіток позивача складав 107,57 грн. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами розділ ІV п.8 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного ( годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинних законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів( годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 03 грудня 2014 року стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року про поновлення на роботі за період з 09 квітня 2014 року по 09 жовтня 2014 року у сумі 14 307 грн. 29 коп. Таким чином з відповідача на користь позивачки [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду з 10 жовтня 2014 року по 23 жовтня 2014 року ( включно), тобто за 10 р.днів у розмірі 1 075 грн. 70 коп. ( Розрахунок: 107,57 грн * 10=1075,70 грн ). Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимушений прогул за незаконне звільнення триває з дня незаконного звільнення позивачки з роботи 27 жовтня 2014 року по день постановлення рішення суду . Середньоденний заробітк за час вимушеного прогулу за період з 27 жовтня 2014 року по 18 березня 2015 року, що підлягає стягненню становить 10 757 грн. ( середньоденний заробіток 107 грн. 57 коп * 100 днів прогулу). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналізуючи викладене в сукупності суд приходить до висновку, що незаконним звільненням з роботи позивачці була заподіяна моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд виходить з глибини душевних страждань позивачки, ступеня втрати нормальних життєвих зв'язків та відшуканням додаткових зусиль для організації свого життя, їх тривалості, при цьому виходить із засад розумності та вимог справедливості і вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню в сумі 1000 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України, п.1 ч.2, 4 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судовий збір у сумі 974 грн. 40 коп. за чотири вимоги немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави ( 4* 243 грн. 60 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial