Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з лютого 2001р. по жовтень 2014р. працювала на посаді машиніста крана металургійного виробництва на підприємстві відповідача. Має загальний стаж роботи в шкідливих умовах 22 роки. Через вплив небезпечних виробничих чинників вона отримала професійне захворювання - вібраційна хвороба другої стадії (хронічна полірадикулоневропатія з помірним больовим синдромом, статико-динамічними порушеннями, легким парезом правої стопи). Актом про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 28.10.2014р. встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «ЗЗФ». Висновком МСЕК від 28.11.2016р. їй встановлена 3 група інвалідності та 30% втрати професійної працездатності. Хворобою та втратою професійної працездатності їй заподіяна моральна шкода, тому що вона постійно відчуває фізичний біль, вимушена знаходиться під наглядом лікарів та систематично проходити курси амбулаторного та стаціонарного лікування. Крім того, порушені її звичайні соціальні звязки, вона знаходиться в постійній нервовій напруженості, що негативно впливає на психологічний стан. Через отримання професійного захворювання у неї погіршився сон, постійно знижений настрій, вона відчуває млявість та підвищилась дратівливість. В звязку з цим їй необхідно докладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя її родини. Просить стягнути з відповідача спричинену їй моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Додатково суду пояснили, що до 2001р. 9 років позивачка працювала на ПАТ «Днепроспецсталь» також машиністом крана і умови роботи також були шкідливими. Стан її здоровя погіршився в 2014р., коли і було виявлене у неї вказане захворювання. Первісно інвалідність у неї була встановлена в 2014р. 3 група з 30% втрати професійної працездатності, в 2016р. їй повторно була встановлена 3 група інвалідності та 30% втрати професійної працездатності. З підприємства відповідача вона була звільнена за станом здоровя, після чого не працює, отримує пенсію по інвалідності. Вона вимушена постійно лікуватися, відвідувати лікарняні установи, замість того, щоб проводити час зі своєю родиною, онуком. Фактично не може працювати та належним чином утримувати свою родину. Все це спричиняє їй сильні душевні хвилювання. Зараз стан її здоровя погіршився і вона направлена на обслідування. Просять позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала повністю, подала письмові заперечення та суду пояснила, що позивачкою не доведено, що причиною виникнення у неї профзахворювання та моральних страждань були будь-які незаконні дії чи бездіяльність ПАТ «ЗЗФ». Як не заперечується позивачкою та підтверджено Актом розслідування причин виникнення професійного захворювання за формою П-4 від 28.10.2014р., такими стали шкідливі умови її роботи не тільки на ЗЗФ, а й в ПАТ «Днепроспецсталь», де вона також працювала машиністом крана. Обидва підприємства здійснюють діяльність, яка є джерелом підвищеної небезпеки і саме ця діяльність стала причиною виникнення у позивачки професійного захворювання. При цьому, Акт розслідування за формою П-4, який складений комісією ПАТ «ЗЗФ», не може бути доказом вини саме відповідача, оскільки за нормами Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві №1232, у разі, коли хворий працював на декількох підприємствах, де були умови для розвитку професійного захворювання, розслідування причин виникнення такого захворювання проводиться останнім підприємством, де працювала особа. При вирішенні питання щодо відшкодування шкоди, яка спричинена кількома особами, зокрема, кількома джерелами підвищеної небезпеки відшкодовується кожним з них у відповідній частці з урахуванням ступеня вини кожної з них. Крім того, зазначила, що під час прийняття на роботу [PERSON] була ознайомлена із умовами праці, тобто заздалегідь знала про всі небезпечні ризики виробництва та свідомо прийняла рішення працювати на підприємстві відповідача. Тривалий стаж роботи у несприятливих умовах залежав виключно від її волі та бажання. При цьому, відповідачем було забезпечено дотримання прав позивача на охорону праці у шкідливих та важких умовах шляхом забезпечення спецодягом, спецвзуттям, санітарно-побутовим приміщенням, вона не залучалась до роботи, не повязаною з її професією, отримувала молоко, чай, цукор в зміну, забезпечувалась водою, отримувала пільги та компенсації, додаткову оплачувану відпустку. Вказані обставини свідчать про відсутність вини підприємства у заподіянні моральної шкоди позивачці. Також зазначає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, розмір моральної шкоди, що визначений позивачкою, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивачки. Просить в позові відмовити. Представники третьої особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали повністю, подали письмові заперечення і пояснили, що позивачем не доведено протиправності діяння відповідача, його вини заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачем, позивач не довела наявність самої моральної шкоди, а також не обґрунтовано розмір такої моральної шкоди. Просять в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка [PERSON] працювала на ПАТ «Днепроспецсталь» з 21.07.1986р. по 02.06.1991р. у відділі технічного контролю прокатного цеху контролером ОТК, з 30.01.1992р. по 07.02.2001р. - у калібровочному цеху машиністом крана металургійного виробництва, на ПАТ «Запорізький завод феросплавів» - з 20.02.2001р. на посаді машиніста крана металургійного виробництва в плавильному цеху №1. 17.10.2014р. позивачку звільнено у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.11-13). Загальний стаж роботи позивачки становить 30 років 6 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів 22 роки 1 місяць, в цеху №1 ПАТ «ЗЗФ» 13 років 5 місяців. Відповідно до медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини НАМН України» №34/1224 від 07.10.2014р., [PERSON] встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба ІІ ст. (хронічна полірадикулоневропатія з помірними больовим синдромом, статико-динамічними порушеннями, легким парезом правої стопи). Підґрунтям для визначення професійної категорії захворювання виявились: дані клінічного обстеження; динаміка захворювання; інформація про умови праці, представлена в санітарно-гігієнічній характеристиці умов праці від 06.08.2014р. за №18-02-16/794, згідно якої хвора підлягала дії загальної вібрації, параметри якої перевищують гранично допустимі рівні; стаж роботи в шкідливих умовах праці 22 роки (а.с.6). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.10.2014р. (за формою П-4), затвердженого начальником Центрального міжрайонного відділу Запорізького міського управління Держсанепідслужби у Запорізькій області, професійне захворювання позивачки [PERSON]: вібраційна хвороба ІІ ст. (хронічна полірадикулоневропатія з помірними больовим синдромом, статико-динамічними порушеннями, легким парезом правої стопи), виникло за обставин: тривалого стажу роботи в умовах впливу виробничих факторів на ПАТ «Днепроспецсталь» та «ЗЗФ». Причини виникнення професійного захворювання: наявність на робочому місці на ПАТ «Днепроспецсталь» транспортно-технологічної вібрації рівнем 103 дБ при ГДР -101 дБ, локальної 115 дБ при ГДР -112 дБ; наявність на робочому місці на ПАТ «ЗЗФ» транспортно-технологічної вібрації рівнем 101,2 дБ при ГДР -101 дБ, локальної 111,2 дБ при ГДР -112 дБ (а.с. 7). Згідно з санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці від 06.08.2014р. №18-02-16/794 під час виконання трудових обов'язків на позивачку [PERSON] впливали шкідливі речовини: кремнію діоксин, марганцю оксиди, вуглецю оксид та інші, а також звуковий тиск, інфразвук, вібрація (а.с.8-10). Відповідно до довідки МСЕК серії АВ №0283469 [PERSON] 18.11.2014р. в звязку з професійним захворюванням первісно було встановлено третю групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності зі строком переогляду 01.12.2016р. (а.с.64). Відповідно до довідки МСЕК серії АБ №0033817 [PERSON] 28.11.2016р. в звязку з професійним захворюванням повторно було встановлено третю групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності зі строком переогляду 01.12.2018р. (а.с. 5). У зв'язку з професійним захворюванням [PERSON] неодноразово, а саме: з 08.07.2014р. по 21.07.2014р., з 07.11.2014р. по 18.11.2014р., з 25.05.2015р. по 05.06.2015р., з 23.11.2015р. по 04.12.2015р., з 12.05.2016р. по 25.05.2016р., з 11.10.2016р. по 24.10.2016р., з 14.04.2017р. по 25.04.2017р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» (а.с.14-20,53). Згідно з ст.43 Конституції України, ст.2 КЗпП України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з ст.153 КЗпП України та Закону України «Про охорону праці» на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно з ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці»\~Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~ викладений в новій редакції, яка набрала чинності з 01.01.2015р. Положеннями ч.8\~ст.36 зазначеного Закону\~передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей\~не є страховою виплатою\~та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень\~Цивільного кодексу України\~та\~Кодексу законів про працю України. Ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди робітнику, що здійснюється у випадку, якщо порушення законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, зокрема, у випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ст.1167 ЦК України). Згідно з ч.1,2,5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. №4 під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п.13\~вказаної постанови також зазначено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважені ним органи незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. №1-рп/2004 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Рішенням №20-рп/2008 від 08.10.2008р. Конституційний суд України визнав такими, що відповідають\~Конституції України\~зміни до\~Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~(які передбачали право потерпілого на відшкодування моральної шкоди у разі тимчасової, стійкої, часткової чи повної втрати професійної працездатності за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань) з огляду на те, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання відповідно до\~ст.1167 ЦК України\~та\~ст.237-1 КЗпП України\~мають право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника (роботодавця) або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, в т.ч. шляхом стягнення моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що позивачка в період виконання трудових обов'язків, зокрема, на підприємстві відповідача, через вплив шкідливих виробничих факторів, отримала професійне захворювання, в результаті чого їй в 2014р. первісно, а в 2016р. повторно встановлена 3 група інвалідності та втрата професійної працездатності 30%. Вже сам по собі факт встановлення стійкої втрати працездатності свідчить про заподіяння позивачці моральної шкоди, оскільки її здоров'я було ушкоджено. Крім того, незворотна втрата здоровя викликає у позивачки душевні страждання, оскільки вона відчуває фізичний біль, постійну втомленість, вимушена постійно проходити курси лікування, не може виконувати тяжкий фізичний труд, відчуває незручність та дискомфорт, що, в свою чергу, вимагає від неї докладання певних зусиль для організації свого життя. За таких обставин, суд вважає встановленим та доведеним факт наявності у позивачки моральних страждань. При цьому, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про відсутність його вини в ушкодженні здоровя позивачки та спричиненні моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні сторони не заперечували та сам представник відповідача зазначила, що діяльність, яка здійснюється ПАТ «ЗЗФ», є джерелом підвищеної небезпеки, а моральна шкода, спричинена ушкодженням здоровя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від вини особи, яка здійснює таку діяльність. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така шкода була спричинена позивачці внаслідок непереборної сили або її умислу, що могло б слугувати звільненню відповідача від відповідальності за спричинену шкоду на підставі ч.5 ст.1187 ЦК України, суду не надано. Доводи представника відповідача,\~\~що позивачка сама мала дбати про безпечні умови своєї праці, щодо добровільного погодження позивачки при працевлаштуванні на підприємство працювати\~\~в шкідливих умовах, не можуть бути взятими до уваги, оскільки такі доводи суперечать не тільки наведеним нормам матеріального права, а й ст.43 Конституції України, яка гарантує кожному право на належні, безпечні і здорові умови праці. Посилання представника відповідача на те, що підприємство забезпечувало позивачку засобами колективного та індивідуального захисту і скорочувало час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, що виключає вину підприємства, не приймаються до уваги, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданої у випадку ушкодження її здоровя під час виконання трудових обовязків. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачці ушкодженням її здоровя під час виконання трудових обовязків, погіршення її здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, зокрема, бере до уваги характер отриманих нею захворювань, внаслідок яких вона, будучи до цього працездатною жінкою у віці 46 років (на момент первісного встановлення інвалідності -2014р.), визнана інвалідом 3 групи з втратою 30% професійної працездатності, їй протипоказана праця в тяжких фізичних умовах, в умовах вібрації та стато-дінамічні навантаження, вона була звільнена з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, втратила можливість працювати за обраною професією та мати постійне джерело доходу, щоб утримувати свою родину, вона періодично двічі на рік вимушена проходити стаціонарне лікування в лікарняних установах, постійно перебуває на амбулаторному лікуванні, що свідчить про істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки та необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Крім того, суд враховує тривалий період роботи позивачки в шкідливих умовах на підприємстві відповідача (13 років 5 місяців) до виявлення у неї професійного захворювання та встановлення інвалідності. Цей період складає більшу частину її роботи в шкідливих умовах на двох підприємствах ПАТ «Дніпроспецсталь» та ПАТ «ЗЗФ».\~ Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди. Тому, виходячи з вищевказаних обставин, принципу розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в сумі 20 000,00грн. Вказану позивачкою суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000,00грн. суд вважає перебільшеною. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивачка звільнена законом від сплати судового збору при подачі позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial