Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що [INFO] вона народила сина [PERSON], який проживав з разом нею за адресою [ADDRESS]. Батьком дитини є [PERSON], відповідач у справі, який проживає окремо. Проте, відповідач 12.12.2015 р. самовільно, без погодження позивачки забрав малолітнього сина, який проживав разом з нею, та перевіз його до свого місця проживання за адресою [ADDRESS], перешкоджає позивачці повернути дитину за попереднім місцем проживання, оскільки вважає, що сину буде краще жити з ним. Звернення до правоохоронних органів та районних органів у справах дітей з приводу викрадення відповідачем малолітньої дитини та самовільної зміни місця проживання сина, позитивного результату не дали. Позивачка просить суд відібрати у відповідача 9-ти місячного сина [PERSON] та стягнути з відповідача судовий збір. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися. Відповідач до суду подав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, разом з тим доказів поважності причин своєї неявки та неявки його представника суду не подав. За цих обставин, суд на підставі ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на думку позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача і його представника, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] позивачка народила сина - [PERSON], батьком якого є [PERSON] (а.с. 7). Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували. Згідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 30.06.2015 р. малолітній [PERSON], [INFO] , проживав разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], однак батько дитини самовільно, без узгодження з позивачкою, забрав сина від матері та перевіз його до свого місця проживання за адресою [ADDRESS], повертати дитину категорично відмовляється. В судовому засіданні встановлено, що відповідач і раніше змінював місце проживання дитини, однак 30.06.2015 року за втручання Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації малолітнього [PERSON] було повернуто матері (а.с.10). Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 31 липня 2015 року, малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] по факту викрадення відповідачем малолітнього сина 21.12.2015 року звернулась із заявою про негайне відібрання дитини та повернення матері до Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, проте їй рекомендовано звернутися до суду. Згідно ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. За таких обставин факт самочинного відібрання у матері відповідачем дитини без згоди позивачки, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, до якої приєдналась і Україна, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Виключні обставини, які б давали право позбавити мене на проживання з малолітньою дитиною, відсутні. Суд також враховує і вік малолітнього [PERSON] - [INFO]. Посилання відповідача в заяві від 13.01.2016р. про наявність хвороб у дитини, в зв'язку з неналежним доглядом з боку матері, суд не приймає до уваги, оскільки дані обставини в судовому засіданні не були доведені відповідно до ст. 60 ЦПК України, а також спростовуються відповідями НДСЛ «Охматдит» та КНП «Центр Первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району м. Києва. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач вчинив протиправні дії, свавільно змінив місце проживання 9-ти місячної дитини без згоди її матері, позивачки по справі, чим порушив права дитини в частині місця її проживання, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині відібрання у відповідача малолітнього сина [PERSON] та передати матері - позивачці по справі. Аналізуючи наведені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли в судовому засіданні доведення та обґрунтування, а тому підлягають задоволенню, при цьому, відповідач та його представник в супереч ст. 60 ЦПК України не надали суду письмових доказів в обґрунтування та підтвердження своїх заперечень. Відтак, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати, а саме сплачена сума судового збору у розмірі 487,20 грн. /а.с.2/ Виходячи з вищевикладеного.

Outcome: approved