Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка в червні 2020 році первісно звернулася до суду із позовом до Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~На обґрунтування вимог вказувала, що нотаріальному оформленні цієї спадщини, на яку вона претендує як спадкоємець за законом, заважає відсутність правовстановлюючих документів, які не були належним чином оформлені, та через не в повній мірі підтвердження факту прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~Під час провадження в справі подала уточнену позовну заяву, в якій уточнила обставини та підстави свого позову. \~ \~ \~ \~Зокрема зазначила, що вказаний житловий будинок належав її матері [PERSON] , яка померла [INFO] і після її смерті спадщину прийняли вона та чоловік померлої [PERSON] в рівних частках по 1/2 кожен, а потім, після смерті останнього спадщину прийняла вона, як спадкоємиця четвертої черги, яка постійно проживала з ним на час відкриття спадщини не менше п`яти роки. \~ \~ \~ \~В той же час, відсутність належним чином оформлених документів на будинок та відсутність належного документального підтвердження факту прийняття спадщини, оскільки проживала без реєстрації, не дає їй можливості в нотаріальному порядку оформити спадщину, тому звернулася до суду і просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 частину будинку після смерті матері, та на 1/2 частину після смерті [PERSON] . \~ \~ \~ \~Ухвалою від 24 вересня 2021 року підготовче провадження було завершено і справа призначена до розгляду по суті. В судове засіданні сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву з проханням розглядати справу без її участі і задовольнити позов. Представник відповідача неодноразово подавав суду заяви про визнання позовних вимог, в яких також зазначив про можливість розгляду справи без їх участі. На судове засідання представник відповідача не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином. \~ \~ \~ \~Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~ [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за цією ж адресою. \~ \~ \~ \~Часом відкриття спадщини є день смерті особи. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Української РСР 1963 року. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави . \~ \~ \~ \~Згідно зі\~ст.\~525\~та ст.\~526\~ЦК Української\~РСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місце знаходження майна або його основної частини. \~ \~ \~ \~Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. \~ \~ \~ \~Спадщину після смерті [PERSON] прийняли її дочка (позивачка) та чоловік [PERSON] , шляхом вступу вступу в управління майном, які згідно з положеннями ст. 529 ЦК Української РСР, успадкували майно в рівних частках по 1/2 кожен. \~ \~ \~ \~В той же час, [PERSON] за свого життя отриману спадщину не оформив і помер [INFO] . \~ \~ \~ \~На час його смерті вже діяли положення ЦК України 2003 року. Так, згідно з ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Заповіту спадкодавиця [PERSON] судом не встановлено, тому спадкування після його смерті повинно здійснюватися за законом. Цивільний кодекс України вирізняє п`ять черг спадкування за законом, виписаних у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкоємців першої-третьої черг спадкування за законом судом не встановлено. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до інформації Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Проте, на час смерті з ним проживала постійно однією сім`єю не менше п`яти років позивачка [PERSON] , що підтверджується довідкою Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 07 жовтня 2021 року. Інших спадкоємців після його смерті судом не встановлено. В той же час, перешкодою для неї в нотаріальному оформленні спадщини після смерті [PERSON] є відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на будинок. За пунктами 4.1, 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, факт прийняття спадщини а також наявність правовстановлюючих документів, у разі їх відсутності, роз`яснює про вирішення такого питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивачки до суду із даним позовом. \~ \~ \~ \~ Первісна власниця - спадкодавиця [PERSON] , за свого життя, побудувавши будинок, не отримала свідоцтво про право власності на нього та не зареєструвала його у відповідному державному органі. Відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був побудований в 1950 році, господарські будівлі та споруди в 1976-77 роки. Згідно з даними того ж технічного паспорту та довідки комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 19 травня 2021 року житловий будинок має житлову площу 28,80 кв.м., загальну площу 48.90 кв.м., але право власності на будинок не зареєстровано. Відповідно до записів у погосподарській книзі Лиманівської сільської ради (яка на тепер увійшла до складу Галицинівської сільської ради) Вітовського району Миколаївської області житловий будинок по [ADDRESS] існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON] , а потім за [PERSON] . До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Викладене свідчать про те, що [PERSON] , за свого життя побудувавши будинок набула право власності на нього і мала всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на нього, але цього не здійснила. Однак це не скасовує належність їй будинку, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1218 ЦК України та до ст. 548 ЦК Української РСР до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок належав [PERSON] і це майно входило до складу спадщини після її смерті, а тому в порядку спадкування перейшло до її дочки (позивачки) та її чоловіка [PERSON] по 1/2 частці кожному, а після смерті останнього, отримана ним у спадок 1/2 частина будинку, в порядку спадкування має перейти до спадкоємців, тобто до позивачки, як спадкоємиці за законом четвертої черги спадкування. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власнноті на нерухомість в порядку спадкування за законом. За викладеного,

Outcome: approved