Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що після приватизації квартири [ADDRESS] в Центральному районі м. Маріуполя, [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками по 1/3 частині приватизованої квартири на підставі свідоцтва на право власності №17513 від 03.03.1994 року. Після смерті батька [PERSON] [PERSON] отримала свідоцтво на право власності в порядку спадкування за законом на 2/9 частки квартири [ADDRESS] в Центральному районі м. Маріуполя. Після смерті матері [PERSON] [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в Центральному районі м. Маріуполя. На даний час у квартирі [ADDRESS] в Центральному районі у місті Маріуполі зареєстровані: відповідач [PERSON] та його донька [PERSON], яка не мешкає у спірній квартирі з серпня 2015 року. Зазначає, що з відповідачем виникають конфлікти, він не визнає її право на користування спадковою площею. У позасудовому порядку вирішити спір не вдається, тому просить суд встановити порядок користування квартирою №49 у будинку №30 по вулиці Троїцькій в Центральному районі у місті Маріуполі, виділити їй житлову кімнату під літ. 4 площею 10,8 кв. м, житлову кімнату під літ. 5 площею 9,5 кв. м; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату під літ. 6 площею 16,6 кв. м; у загальному користування залишити: кухню літ. 7 7,4 кв. м, вбиральню літ. 2 1,4 кв. м, ванну кімнату літ. 3 2,2 кв. м, коридор літ. 1 7,8 кв. м, вбудовану кладову літ. 8\~площею 0,8 кв.м та балкон, зобовязати ККП «КК «Західна» укласти зі сторонами окремі договори найму, в межах встановлених часток спірної квартири. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Третя особа [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник ККП «КК «Західна» у судовому засіданні присутній не був з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, вислухавши сторони, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 03.03.1994 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS] в Центральному районі у місті Маріуполі Донецької області загальною площею 58,7 кв. м, яка приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] в Центральному районі у місті Маріуполі, квартира розташована на 9 поверсі багатоповерхового будинку та складається із: трьох кімнат житловою площею 36,9 кв. м, у тому числі 1-а кімната 10,8 кв. м; 2-а кімната 9,5 кв. м; 3-тя кімната 16,6 кв.м; кухня 7,4 кв. м; ванна кімната 2,2 кв.м; вбиральня 1,4 кв. м; коридор 7,8 кв. м; вбудова (шафи) -0,8 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 7,4 кв. м. За даними технічного паспорту вбачається можливість окремого користування позивачкою кімнатами 10,8 кв.м та 9,5 кв.м, а відповідачу кімнатою 16,6 кв.м з урахуванням їх ізольованості. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії ІV-НО №392910 від 06.06.1985 року [PERSON] змінила прізвище на «Бедей». Відповідно до особового рахунку №61161, виданого ККП «КК «Західна», у квартирі [ADDRESS] наразі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 травня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі №9-304 [PERSON] успадкувала 1/3 частинку квартири [ADDRESS] в Центральному районі у місті Маріуполі, після смерті [PERSON], померлого 13 листопада 2013 року. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2016 року, зареєстрованого у реєстрі №9-724 [PERSON] успадкувала 1/3 частинку квартири [ADDRESS] в Центральному районі у місті Маріуполі, після смерті [PERSON], померлої 22 жовтня 2002 року. Таким чином, частка позивачки у спірній квартирі наразі складає 5/9 частки, а за наявними правовстановлюючими документами на день ухвалення рішення відповідачу належить 1/3 частка квартири, що не суперечить засадам справедливості у разі виділу позивачці відповідно до належній їй у праві власності частки квартири 20,3 кв.м житлової площі, а відповідачу 16,6 кв.м. З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що правовідносини з приводу встановлення порядку користування вказаною квартирою врегульовані главою 26 книги третьої розділу IV Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення частки кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громад, якщо інше не встановлено законом. Як розяснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи\~спільною частковою власністю, на\~вимогу учасника (учасників) цієї\~власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які\~можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі\~квартири. У протилежному випадку може бути\~встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про\~це заявлено позов. У справі, яка є предметом розгляду позивачами заявлено вимогу саме про встановлення порядку користування вказаною квартирою, тому, оскільки ЦК не містить окремої правової норми, яка б регулювала зазначені правовідносини, суд керується загальними нормами статтями 319, 358 ЦК. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 2, 3 статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обовязковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Щодо вимог про зобовязання ККП «КК «Західна» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, то суд виходить з такого. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України). Статтею 317 ЦК України встановлено зміст права власності: власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Квартира, яка є ізольованим помешканням в житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є обєктом права власності (ч. 1 ст. 382 ЦК України). Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Визначення права спільної власності надане у ст. 355 ЦК України: майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 162 ЖК Української РСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 (далі Правила), власник та наймач (орендар) квартири зобовязаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням (п.10 Правил). Пунктом 10 Правил також встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сімї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Пунктом 13 Правил передбачено, що спори, які виникають під час користування приміщеннями жилих будинків розвязуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або в судовому порядку. Таким чином, оскільки цивільним законодавством України не встановлено прямої норми, яка б врегульовувала правовідносини з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між спільними сумісними власниками квартири, суд вважає, що у даному випадку з метою врегулювання даного цивільно-правового спору застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 372 ЦК України за правилами аналогії закону, встановленої ч. 1 ст. 8 ЦК України. У той же час одним зі способів захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного цивільного права є зміна правовідношення (ст.16 ЦК України). Отже, враховуючи наявність цивільно-правового спору саме між співвласниками спірної квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг, з урахуванням висновку суду про можливість встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, суд вважає, що у такому випадку можливо здійснити розподіл особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між позивачкою та відповідачем.

Outcome: partial