Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS] . За своє життя 03.11.2020 року [PERSON] склав заповіт, за яким заповів свою квартиру [ADDRESS] відповідачці [PERSON] . Вказана квартира була придбана позивачкою разом з чоловіком 16.06.2004 року за Договором міни. На момент придбання квартири позивачка з чоловіком перебували у зареєстрованому шлюбі. Оскільки на даний час вирішується питання про розподіл спадкового майна, позивачка вважає, що має право на 1\\2 частину у спірній квартирі, як у спільному майні подружжя, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав їх законності та обґрунтованості. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в її відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 19.02.1999 року по 25.11.2020 року включно, що свідоцтвом про шлюб. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, у тому числі квартиру [ADDRESS] , що належить померлому на праві власності. За життя 03.11.2020 року [PERSON] був складений заповіт на ім`я [PERSON] , відповідно до якого останній заповів належну йому квартиру [ADDRESS] відповідачці [PERSON] . У встановленому законом порядку позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що спірна квартира, яка є спадковим майном після смерті [PERSON] , була придбана у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, і тому позивачка просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як встановлено при розгляді справи, у період перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором міни від 16.06.2004 року. Оскільки спадкове майно було придбано подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, суд вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, їх частки є рівними. З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 50 % від сплаченої позивачкою суми у розмірі 2055, 50 грн., при цьому 50 % сплаченого судового збору підлягають поверненню позивачці з державного бюджету (з урахуванням того, що відповідачкою було заявлено про визнання позову у повному обсязі). На підставі викладеного,

Outcome: approved