Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказують, що з часу свого народження і до сьогодні вона офіційно зареєстрована в [INFO] в індивідуальному житловому будинку №60. Поряд із її житловим будинком знаходиться житловий будинок № 62, 1985 року побудови, забудівниками якого були її дід та бабуся - [PERSON], який помер 04.11.1989 року, та [PERSON], яка померла 02.05.1988 року. Після смерті дідуся [PERSON] спадкоємцем належного йому майна була його донька (рідна сестра її батька) [PERSON], яка 05.06.1990 року, оформила свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказаний житловий будинок. На час смерті батьків [PERSON] фактично проживала та була зареєстрована в [INFO]. І як наслідок після смерті [PERSON] та його дружини, з огляду на те, що їхня донька [PERSON] з ними фактично не проживала, вона разом із своїм батьком [PERSON] за її проханням здійснювали належний догляд за вищевказаним житловим будинком та земельною ділянкою, на котрій він розташований, вживали заходів до його збереження (проводили поточні ремонти, оплачували комунальні платежі, обробляли земельну ділянку тощо). В 1991 році [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до республіки Німеччина, де на той час вже проживала її єдина донька [PERSON] (Кулешник). 14.02.1992 року її тітка [PERSON] в м.Бонн (федеративна республіка Німеччина) уклала шлюб із гр.-м Німеччини [PERSON] Маттіасом, а 30.07.2014 р. її тітка [PERSON] померла. Отже, постійним та останнім місцем проживання покійної тітки було Кронпріценштрассе 1,53173 Бонн, [PERSON] Німеччина. Однак, похована тітка (за її проханням) на кладовищі в с. Черниця Миколаївського району Львівської області догляд за могилою покійної здійснюю вона особисто до сьогодні. Після виїзду тітки [PERSON] на постійне місце проживання до Німеччини весь тягар догляду та утримання належного їй житлового будинку, на прохання тітки та її доньки, несла вона з допомогою членів її сім'ї, і даним житловим будинком вона володіла, користувалася як своїм власним і зрештою продовжує робити це до сьогодні, фактично там проживаючи. За весь період її користування вищевказаним житловим будинком, ніхто не пред'являв вимоги на цей житловий будинок, а вона в свою чергу відкрито ним володіє, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується ним впродовж тривалого часу - понад двадцять п'ять років, утримує його в належному стані, проводжує поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну ділянку тощо. Після смерті тітки її єдина донька, а її двоюрідна сестра [PERSON], спадщину в складі спірного житлового будинку та приналежної до неї земельної ділянки не прийняла, а навпаки офіційно заявила про непретендування на спадщину, написавши особисто від руки відповідну заяву, посвідчену у встановленому законом порядку нотаріусом м.Бонн Д.Кевекордес, перекладену належним чином на українську мову, у звязку з чим просила позов задоволити. В судове засідання позивачка не з»явилася, однак надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задоволити. Відповідач [PERSON] сільська рада Миколаївського району Львівської області надіслала на адресу суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечувала та просила справу слухати у відсутності їх представника. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з підстав набуття права власності є набувальна давність: «особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.» - ч. 1 ст. 344 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 «при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивачка довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 25 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, і є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачкою. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами у справі, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved