Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Позивачка вказує на те, що 15 серпня 2004 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON]. В період спільного проживання у них народилося двоє дітей: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які даний час є неповнолітніми, проживають з позивачкою та перебувають на її повному утриманні. Обставини в сімї склались таким чином, що батько дітей не надає матеріальної допомоги на їх утримання хоча зобовязаний це робити. Саме тому позивачка змушена звернутися до суду з проханням ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі, що становить 5000 грн. щомісяця, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до 08 березня 2028 року. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак у заяві просила, яка надійшла на адресу суду, просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, що стверджується оголошенням опублікованим на WEB-сайті Любарського районного суду, однак від нього не надійшло повідомлення про причину неявки, відзив на позов не подав, а тому суд у відповідності до ст.280 ЦПК України приходить до висновку, що справу слід розглядати в порядку заочного провадження.\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.\~ Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого. 15 серпня 2004 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище «Нагорна») [PERSON] зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії І-ТП №103267, актовий запис №12. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка. 25 травня 2005 року народилася [PERSON], батьками якої, відповідно до свідоцтва про народження серії І-ТП №002005, записані [PERSON] та [PERSON]. 08 березня 2010 року народився [PERSON], батьками якого, відповідно до свідоцтва про народження серії І-ТП №117910, записані [PERSON] та [PERSON]. Довідка №410 від 20.03.2018 року, видана Авратинським старостинським округом вказує на те, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матірю [PERSON] і перебувають на її утриманні. Судом встановлено, що обставини в сімї склались таким чином, що батько дітей не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Частина 3 ст.181 СК України вказує на те, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Підставами визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі за ст.184 СК України є: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що з 01.07.2018 року, тобто на час постановлення судового рішення, прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 1944 грн., а пятдесят відсотків від якого становить 972 грн. (1944х0,5). Також суд звертає увагу, що згідно ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка 27.02.1991 року ратифікована постановою Верховної Ради України встановлено, що: 1. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 2. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Враховуючи вищенаведене, а також виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а також приймаючи до уваги те, що позивачкою не надано доказів про те, що відповідач працює і має можливість сплачувати аліменти у сумі в якій просить позивачка, приходить до висновку, що розмір стягуваних аліментів підлягає задоволенню частково на суму 1000 грн. щомісяця на кожну дитину. Оскільки рішення ухвалено на користь позивачки, то з відповідача у відповідності до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial