Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ректора Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова Воробієнка Петра Петровича та просить поновити її на роботі на посаді доцента кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова за основним місцем роботи і на 0, 5 ставки на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2014 року по 14 листопада 2014 року в розмірі 30 180, 08 грн.; недотриману допомогу на оздоровлення як виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам в суму 3 834, 00 грн.; матеріальну шкоду, пов'язану з лікуванням у розмірі 375, 89 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 3 735, 00 грн.; а також моральну шкоду у розмірі 40 000, 00 грн. [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що з 15 серпня 2010 року вона працювала в Одеській національній академії зв'язку імені О.С. Попова на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання за основним місцем роботи, і з 01 вересня 2013 року за сумісництвом на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання цього ж навчального закладу. 30 квітня 2014 року її звільнили з роботи за прогул з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2014 року без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України за згодою профкому на підставі ст. 43 КЗпП України, в порядку ст. 147 КЗпП України. Позивачка вважає вищевказане звільнення незаконним, оскільки воно сталось в період з 03 квітня по 30 квітня 2014 року включно, коли вона знаходилась на лікарняному. Крім того, на момент винесення наказу про звільнення пройшов шестимісячний термін, за який можливо притягувати працівника до дисциплінарної відповідальності. Також зазначає, що була відсутня на роботі в період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року з дозволу завідуючого кафедри [PERSON] [PERSON] також в позовній заяві вказує, що внаслідок незаконного звільнення в неї значно погіршився стан здоров'я, у зв'язку з чим вона проходила відповідне лікування, а також зазнала моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях з приводу звільнення її з роботи. [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, заперечував проти їх задоволення та зазначив, що відповідачка була звільнена 30 квітня 2014 року за прогул з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2014 року без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України за згодою профкому на підставі ст. 43 КЗпП України, в порядку ст. 147 КЗпП України. 03 квітня 2014 року з метою ухилитись від дисциплінарної відповідальності вона була госпіталізована до КУ «Міська клінічна лікарня № 3», в якій повинна була знаходитись до 08 квітня 2014 року. Тому, наказом ректора Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова №01-06-82 від 15 квітня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади. В подальшому, наказом від 15 вересня 2014 року №01-06-225 були внесені зміни до наказу від 15 квітня 2014 року в частині зміни дати звільнення позивачки - на 03 травня 2014 року, у зв'язку з тим, що вона по 30 квітня 2014 року включно знаходилась на лікарняному. Тому, вважає вимоги позивачки щодо незаконного звільнення безпідставними. Представник третьої особи - ректора Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова Воробієнка П.П. у судовому засіданні зазначив, що вважає позивні вимоги [PERSON] необґрунтованими, оскільки її звільнення проводилось з дотримання усіх вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши доводи сторін та їх представників, а також пояснення свідків, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог [PERSON] частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 01-06-186 від 02 серпня 2010 року [PERSON] була прийнята на роботу в Одеську національну академію зв'язку імені О.С. Попова на посаду старшого викладача кафедри фізичного виховання, що підтверджується також копією трудової книжки позивачки (а. с. 8). Згідно наказу від 30 червня 2011 року №01-06-157 позивачці був продовжений термін роботи на посаді старшого викладача кафедри фізичного виховання (а. с. 31). В цей же день, між позивачкою та академією був укладений контракт на термін з 30 червня 2011 року по 30 червня 2014 року (а. с. 56). Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству ( ст. 21 ЗКпП України). Наказом №01-06-207 від 31 серпня 2012 року [PERSON] була прийнята за сумісництвом на 0, 2 ставки, а наказом №01-06-311 від 10 грудня 2012 року - переведена на 0, 5 ставки старшого викладача кафедри фізвиховання академії (а. с. 36). Наказом №01-06-290 від 15 листопада 2012 року позивачка була переведена на посаду доцента кафедри фізвиховання згідно контракту з 16 листопада 2012 року по 30 червня 2014 року з залишенням за сумісництвом (а. с. 35). Також судом встановлено, що в період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року позивачка, за згодою завідуючого кафедрою [PERSON], була відсутня на роботі у зв'язку з її відльотом до Шрі-Ланки по особистим справам. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, вона звернулась до завідуючого кафедри [PERSON] з заявою про відпустку, однак він дозволив їй їхати за умови, що вона організує собі заміну. При цьому, 26 жовтня 2013 року позивачка провела перші дві пари, а 01 листопада 2014 року була присутня на третій парі. В подальшому, позивачка повинна була проходити атестування, з приводу чого, на її думку, завідуючий кафедри [PERSON] зайняв позицію, котра її образила. Дана обставина змусила її звернутись зі зверненням до ректора академії 21 березня 2014 року (а. с. 38), в котрому довела до відома ректора те, що [PERSON] самовільно, без надання відпустки, дозволив їй бути відсутньою на роботі в період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року. На підтвердження обставин, викладених у зверненні позивачки, 24 березня 2014 року в [PERSON] були відібрані пояснення (а. с. 41), в яких він підтвердив факт відсутності [PERSON] на роботі у зазначений період, а також те, що він надав їй згоду на такий від'їзд без наказу. 26 березня 2014 року [PERSON] також подала пояснювальну записку, в якій вона підтвердила факт її відсутності на роботі в період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року (а. с. 42). В судовому засіданні [PERSON] був допитаний в якості свідка та в своїх поясненнях зазначив, що позивачка в нього відпрошувалась для від'їзду в Крим до матері, яка, ніби-то, хворіла. Так як було мало часу для належного оформлення відпустки, він її відпустив самостійно. Про те, чи домовлялась [PERSON] з ким-небудь з викладачів на заміну проведення її пар, йому не відомо. Також свідок підтвердив, що позивачка була на роботі 03 травня 2014 року. Додав, що ніяких питань щодо її заміни в період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року не виникало. В подальшому, в результаті проведеної перевірки завідуючому кафедрою фізвиховання [PERSON], згідно наказу від 10 квітня 2014 року № 01-06-75 було оголошено догану за відсутність контролю за виходом на роботу підлеглих та перевищення повноважень, а також утримано суму необґрунтовано сплаченої [PERSON] суми заробітної платні за період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року (а. с. 60). Наказом від 15 травня 2014 року № 01-06-108 [PERSON] було переведено з 16 травня 2014 року з посади завідувача-доцента кафедри фізвиховання, на посаду доцента цієї ж кафедри (а. с. 61). 02 квітня 2014 відбулося засідання профкому первинної профспілкової організації співробітників Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова, за зверненням керівника, на якому була присутня [PERSON], та який протоколом № 85 надав згоду на звільнення позивачки за прогул без поважних підстав на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 63). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Також судом встановлено, що 03 квітня 2014 року [PERSON] була госпіталізована до КУ «Міська клінічна лікарня № 3» з діагнозом «вегето-судинна дистонія перманентно-пароксизмальної течії» (хронічне захворювання) та «хронічне обструктивне захворювання легень другого ступеня» (інфекційне захворювання), що підтверджується відповідною випискою з історії хвороби позивачки (а. с. 72). У зв'язку з тим, що відповідачі вважали, що [PERSON] повинна була знаходитись на лікуванні до 08 квітня 2014 року, вони наказом ректора Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова за №01-06-82 від 15 квітня 2014 року звільнили позивачку з посади доцента кафедри фізвиховання за основним місцем роботи та старшого викладача на 0,5 ставки цієї кафедри за сумісництвом на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за згодою профкому в порядку ст. 147 КЗпП України (а. с. 9). В даному наказі також зазначено, що днем звільнення позивачки вважати останній день хвороби [PERSON] відповідно до наданого нею документу про непрацездатність. В подальшому, у зв'язку з тим, що позивачка продовжувала хворіти, відповідачем видано наказ №01-06-96 від 05 травня 2014 року, згідно якого днем звільнення [PERSON] перенесено на 30 квітня 2014 року - останній день хвороби (а. с. 10). Однак, останнім днем знаходження позивачки на лікарняному згідно лікарняних листів є 30 квітня 2014 року (а. с. 174-175). Відповідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Вищезазначене закріплено також в п. 17 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Окрім того, за п. 6.4 контракту при достроковому розірванні контракту у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених контрактом, він розривається з попередженням відповідної сторони за два тижня, чого відповідачем зроблено також не було. У судовому засіданні доведено, що [PERSON] 03 травня 2014 року була присутня на робочому місці. В подальшому, наказом за №01-06-225 від 15 вересня 2014 року (а. с. 125) були внесені зміни до наказу від 15 квітня 2014 року та від 05 травня 2014 року в частині зміни дати звільнення позивачки - на 03 травня 2014 року, оскільки даний наказ був прийнятий відповідачем після звернення [PERSON] до суду з дійсними позовними вимогами. Суд не бере його до уваги, та вважає незаконним звільнення позивачки в день її знаходження на лікарняному. Відповідно ст. 43 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Дозвіл профкому на звільнення позивачки адміністрація академії отримала 02 квітня 2014 року, звільнена була наказом за №01-06-96 від 05 травня 2014 року, а в подальшому, коли справа розглядалась в суді, був виданий наказ за № 01-06-225 від 15 вересня 2014 року, яким були внесені зміни до попередніх наказів та змінено дату звільнення позивачки з 30 квітня 2014 року на 05 травня 2014 року, тобто більш ніж через місяць отримання відповідного дозволу профкому. Крім того, дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 148 КЗпП України. Проте, позивачка фактично була звільнена за порушення трудової дисципліни з 26 жовтня по 01 листопада 2013 року, тобто за спливом шестимісячного строку. Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Також суд вважає, що оскільки відсутність [PERSON] на роботі в період з 26 жовтня 2013 року по 01 листопада 2013 року не потягла за собою жодних тяжких наслідків, у зв'язку з чим її відсутність керівництвом ВУЗу не була виявлена, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні, то тяжкість вчиненого позивачкою дисциплінарного правопорушення не співмірне виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення її з посади. Таким чином, суд дійшов висновку, що керівництвом Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова при звільненні позивачки були порушені норми чинного законодавства, котрі полягають в тому, що вона була звільнена в період знаходження на лікарняному, що суперечить вимогам ст. 40 КЗпП України, закінчився строк притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, а також в тому, що тяжкість вчиненого проступку не відповідає виду дисциплінарного стягнення, що дає привід суду зробити висновок про незаконність її звільнення з займаної посади. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивачка отримала трудову книжку 05 травня 2014 року під особистий розпис, про що свідчить запис №8663 в книзі обліку та руху трудових книжок, та підтверджується довідкою №11-51/106 від 30 вересня 2014 року (а. с. 123). Згідно платіжної відомості №187 від 05 травня 2014 року з [PERSON] був проведений розрахунок на виплату заробітної плати. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до довідок Одеської національної академії зв'язку імені О.С. Попова №01-24-851 та №01-24-852 від 01 грудня 2014 року (а. с. 177-178) середньоденна заробітна плата [PERSON] на посаді доцента складає 137, 84 грн., та на посаді старшого викладача за сумісництвом - 55, 40 грн. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Таким чином, за період з 05 травня 2014 року по 22 грудня 2014 року вимушений прогул [PERSON] складає 198 днів. Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу за вказаний період в сумі 38 261, 52 грн. (198 х 193, 24 грн. = 38 261, 52 грн.). Проте, суд вважає необґрунтовану вимогу [PERSON] щодо стягнення на її користь недотриману допомогу на оздоровлення як виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам в суму 3 834, 00 грн., оскільки згідно вимог ст. 57 Закону України «Про освіту», такі виплати можливі у випадках, коли особа знаходиться у відпустці. Тому в цій частині вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, недоведеними у судовому засіданні є також витрати позивачки на лікування у розмірі 375, 89 грн., оскільки вони не підтверджуються жодними доказами, які б їх підтверджували. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Як зазначено в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.02.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надала ніяких доказів причинно- наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та її моральними стражданнями. Тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди частково у сумі 500, 00 грн. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Виходячи з вищевикладеної норми, а також з того, що представник позивача був вісім разів присутній у судових засіданнях, суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3 735, 00 грн. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи, до яких відносяться витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Крім того, у зв'язку зі зверненням позивачки до суду з даним позовом, вона понесла також судові витрати у розмірі 422, 00 грн., які в порядку ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на її користь. Таким чином, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовник вимог [PERSON]

Outcome: partial