Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення з жилого приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує про те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Разом з позивачкою в квартирі проживає її мати [PERSON], яка є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду, її чоловік [PERSON], який є інвалідом другої групи, та сини [PERSON] та [PERSON] - відповідач по справі. [PERSON] у своєму позові просить виселити сина [PERSON] з квартири, вказуючи на систематичні порушення правил співжиття, що робить неможливим їх спільне проживання в одній квартирі. В підтвердження протиправної поведінки [PERSON], позивачка зазначає, що відповідач ніде не працює, зловживає спиртними напоями, створюючи негативну атмосферу у сім'ї, що призводить до постійних сварок та суперечок. В зв'язку з протиправною поведінкою сина, позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів, за що він притягувався до адміністративної відповідальності, проте вжиті заходи не дали позитивних результатів, і відповідач своєї поведінки не змінює. Разом з тим, позивачка зазначає, що відповідачу на праві приватної власності належить ? частина квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на виселенні відповідача з належного їй житла на підставі ст. 116 ЖК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового розгляду був належним чином повідомлений, про причини неявки до суду не повідомив. Відповідно до вимог ст. 224 ч. 1 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються її доводи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджено даними копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За даними довідки про склад сім'ї № 09 від 19 лютого 2014 року в даній квартирі проживає п'ять осіб, серед яких відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] проживає в квартирі матері [PERSON] без реєстрації та характеризується негативно за місцем проживання, що підтверджується даними довідки -характеристики Славутського житлово-будівельного кооперативу № 7. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Згідно з вимогами ст.157 ЖК України члена сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Нормами ч.1 ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ. Як слідує з досліджених матеріалів перевірок № 4418, 4125 та 4263, позивачка [PERSON] 05 грудня 2013 року, 15 вересня 2014 року та 22 вересня 2014 року зверталася з заявами до Славутського РВ УМВС України в Хмельницькій області з приводу протиправної поведінки [PERSON] по відношенню до неї, образ та погроз фізичною розправою, за що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Так, [PERSON] двічі, 30 грудня 2013 року та 25 листопада 2014 року, було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП за насильство в сім'ї психологічного характеру, вчинене 05 грудня 2013 року та 22 вересня 2014 року, відносно матері [PERSON] Вказані обставини підтверджуються даними: постанов Славутського міськрайонного суду Хмельницької області по справах про адміністративні правопорушення; висновків ДІМ Славутського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 09 грудня 2013 року та 22 вересня 2014 року; пояснень свідків. Зокрема, свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили твердження позивачки [PERSON] про порушення [PERSON] правил співжиття та протиправної поведінки відносно своєї матері за місцем проживання. Пояснення позивачки, показання свідків повністю узгоджуються між собою та в сукупності з дослідженими письмовими доказами підтверджують вчинення [PERSON] систематичних порушень правил співжиття, що перешкоджає [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй на праві приватної власності квартирою. Оскільки раніше вжиті заходи попередження про недопущення подібної поведінки не дали позитивних результатів, суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність систематичного порушення [PERSON] правил співжиття, що робить неможливим та небезпечним проживання з ним в одній квартирі. З наведених підстав позов підлягає задоволенню. Позивачка не порушує питання про стягнення на її користь судових витрат. На підставі ст. 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 157 ЖК України,

Outcome: approved