Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] у листопаді 2015 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом. Посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] За вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди щодо добровільного зняття з реєстрації у квартирі, однак з відповідачем [PERSON] неможливо домовитись, так як за вказаною адресою з березня 2009 року він не проживає. Зазначає, що реєстрація відповідача [PERSON] у її квартирі створює їй ряд перешкод та порушує її право власності. У зв'язку із цим, просила позов задовольнити та визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом зняття його з реєстраційного обліку. Справа слухалась у відсутність позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], які в судове засідання не з'явилися, незважаючи не те, що належним чином були повідомлені судом про місце та час розгляду справи. Представник позивачки - адвокат Марусяк В.С. в судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Просив його задовольнити. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON]- [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на те, що реєстрація його довірителя, на його думку, жодним чином не порушує права позивачки, як власника житла, оскільки вона там вже тривалий час не проживає. Окрім цього, до його довірителя навіть ніхто не звертався із вимогою знятися з реєстрації у квартирі, яка належить позивачці. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5-6). Відповідно до положень ст.ст.317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім»ї та реєстрацію) ОСББ «Білоусова - 15» від 20 жовтня 2015 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Як вбачається із акту ОСББ «Білоусова - 15» від 20 жовтня 2015 року, відповідач [PERSON] з березня 2009 року по теперішній час у вказаній квартирі не проживає. (а.с.8). Статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як було встановлено судом, жодної домовленості між позивачем та відповідачем щодо користування спірним житлом укладено не було. Більше того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушує права позивачки, як власника житла. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України) (постанова Верховного суду України від 15 січня 2012 року). Дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази, враховуючи наведені вище норми закону, а також фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття його з реєстрації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved