Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказав, що вона проживала разом із відповідачем [PERSON] в Іспанії починаючи із 2009 року до 2013 року. Зазначає, що [INFO] у них із відповідачем народився спільний син - [PERSON]. Після народження дитини вони із відповідачем припинили спільне проживання, після чого вона із дитиною переїхала жити в Україну, а відповідач - у Росію. Вказує на те, що починаючи із серпня 2013 року їхній син проживає з нею, за адресою: [ADDRESS]. Дитина повністю знаходиться на її утриманні, вона належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зазначає, що з моменту розірвання відносин відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Вказує на те, що 17.09.2015 року рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці із [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], в сумі 700 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08.07.2015 року. 16.09.2016 року Ульяновський обласний суд РФ визнав рішення Садгірського районного суду м. Чернівці чинним на території Російської Федерації. Але Державна виконавча служба м. Ульяновск відмовила у відкритті виконавчого провадження 10.10.2016 р. Зазначає, що її син часто хворіє, за рекомендаціями лікарів йому необхідна зміна клімату задля лікування та профілактики хвороб. Виїзд їхнього сина за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Відповідач відмовився дати дозвіл на виїзд дитини за кордон. На даний момент вона із відповідачем не підтримуємо жодних зв'язків. Вказує на те, що 05 листопада 2018 року вона звернулася до органу опіки та піклування із зверненням, щоб вони надали висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Висновком від 01.02.2019 органу опіки і піклування Чернівецької міської ради зазначається, що вони не можуть вийти на зв'язок із відповідачем і вияснити причину відсутності батьківського піклування відносно сина. Зазначає, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, не виконує своїх батьківських обов'язків та перешкоджає у вивезенні дитини за кордон для відпочинку. Просить надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без згоди його батька - [PERSON] до Іспанії для відпочинку та оздоровлення строком з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року. А також просить надати та виготовити [PERSON], [INFO], документи для виїзду за кордон. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що реєстрація народження дитини [PERSON] [INFO] проведена відділом реєстрації актів громадянського стану м. Мостолес, Іспанія. Судом встановлено, що 17.09.2015 року рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці із [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], в сумі 700 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08.07.2015 року. Судом встановлено, що 16.09.2016 року справа №13-10/2016 Ульяновський обласний суд РФ визнав рішення Садгірського районного суду м. Чернівці чинним на території Російської Федерації. Судом встановлено, що 10.10.2016 року державна виконавча служба м. Ульяновск відмовила у відкритті виконавчого провадження. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 277 від 05.02.2019 року за адресою [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Судом встановлено, що відповідно до витягу із рішення Чернівецької міської ради №21/2 від 29.01.2019 року вказано висновок щодо позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] - батька малолітнього [PERSON], [INFO], без зазначення позиції з окресленого питання (доцільності/недоцільності), в зв'язку із неможливості з'ясування причини відсутності батьківського піклування. Судом встановлено, що відповідно до висновку органу опіки та піклування від 01.02.2019 року № 01/0224/267 зазначено, що Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради не може визначити позиції з окресленого питання (доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав), в зв'язку із неможливістю з'ясування причини відсутності батьківського піклування. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України»від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Згідно ч.4 п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд дитини здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із неповнолітнім сином з метою його оздоровлення за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача його сину [PERSON] [INFO].

Outcome: approved