Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

позивачка звернулась в суд із позовом до відповідачів у якому просять визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] ; вирішити питання судових витрат понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 4700,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником вказаного будинку. У спірному будинку окрім неї, зареєстровані також відповідачі, які з 2003 року не проживають у спірному житловому приміщенні. Реєстрація відповідачів за зазначеною адресою створює перешкоди у належному здійсненні ними права користування своєю власністю. У відповідності до ст. 319, 391, 405 Цивільного кодексу України, просить позов задовольнити повністю. у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат понесених на професійну правничу допомогу. Відповідачами не подано відзив, який містив би заперечення на позов. 07 березня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. 22 січня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 23 березня 2020 року та 27 березня 2020 року представником відповідачки [PERSON] подано до суду клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, у зв`язку із укладенням між сторонами 16.03.2020 договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги. Надалі, 27.03.2020 подав клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із запровадженням карантину та необхідністю ознайомлення із матеріалами справи, а тому просить засідання відкласти. 31 березня 2020 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про місце і час розгляду справи, не подали відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи думку представника позивача з цього питання, яка викладена у поданій заяві, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 ЦПК України. Суд оцінив у сукупності із матеріалами справи подані клопотання представника відповідача щодо відкладення засідання з урахуванням рекомендацій Ради суддів України викладених у листі від 16.03.2020 № 9рс-186/20 на період запровадження в Україні карантину через спалах у світі пандемії коронавірусу щодо утримання учасників судового процесу від участі у судових засідання, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності, чого суд не встановив із справи, а також якщо у них є ознаки будь-якого вірусного захворювання, про що представник відповідача не зазначає у поданих клопотаннях. Таким чином, враховуючи категорію справи, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд прийшов переконання, про розгляд справи на підставі наявних у справі даних. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.03.2004. Підставною набуття права власності стало свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] / арк. спр. 7, 8/. У цьому будинку, окрім власника, зареєстровані, зокрема відповідачі [PERSON] сестра власника (дата реєстрації 24.11.1980), [PERSON] , племінниця (дата реєстрації 23.06.2004), [PERSON] , племінник власника (дата реєстрації 28.11.2003), що підтверджено довідкою ЛКП «Старий Сихів» від 02.08.2018 № 1349 / арк. спр. 9/. Відтак, між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо права вимоги власника житла на захист свого порушеного права власності на жиле приміщення. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме6 подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб. Якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим житловим приміщеннями може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів його сім`ї. Разом із тим, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Повертаючись до матеріалів справи, суд установив, що відповідачі фактично не проживають у спірному будинку з 2003 року, що підтверджено актом ЛКП «Старий Сихів» від 30.11.2018 /арк. спр. 10/. Суд повторює, що позивачка набула права власності на спірній будинок у порядку спадкування за законом після смерті матері. Таким чином, відповідачі не були і не є членами власника будинку [PERSON] у розмінні ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, а також не є іншими особами, які можуть бути визначні членами сім`ї власника, адже суд не встановив, що відповідачі постійно проживають із позивачем та ведуть спільне господарство. Їх право користування будинком було похідним від права колишнього власника [PERSON] , яка померла та була для них матір`ю та бабою. Жодних поважних причин відсутності відповідачів за вказаною адресою суд не встановив, а відтак приходить переконання, що такі не проживають у квартирі без поважних причин понад встановлені строки. Із матеріалів справи суд також не встановив жодних домовленостей між сторонами щодо права на користування цим майном. Суд приймає аргументи позивача, які підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи, та такі відповідають вимогам закону. Суд не застосовує до спірних правовідносин положення ст. 405 УЦК України, на яку посилається сторона позивача, яка регулює відносини між власником та членами його сім`ї, адже суд встановив, що відповідачі не є членами сім`ї власника житлового приміщення - позивачки [PERSON] . Таким чином, беручи до уваги зазначені вище висновки, суд прийшов переконання, що відповідачі добровільно залишили спірний будинок без поважних причин не проживають у вказаному житловому приміщенні, втратили права членів сім`ї власника у зв`язку із смертю такого власника, будь-яких інших домовленостей щодо користування спірним будинком між сторонами не встановлено. Тому, суд прийшов висновку, що відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , а позов задовольнити. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу ухвалою суду від 07.03.2019 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цій справі. Таким чином, з відповідачів на користь держави необхідно стягнути по 256,13 грн з кожного. Щодо вирішення питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 4700,00 грн , суд приходить переконання, що у такому необхідно відмовити за відсутністю доказів їх понесення, поданих у відповідності у відповідності до ст. ст. 76-81, 139, 141 ЦПК України.

Outcome: approved