Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вільнянської міської Ради та [PERSON], в якому вимагає визнати за собою в порядку спадкування після померлої [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS]. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, [INFO] року померла [PERSON], яка є її бабусею; після її смерті залишилася спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частина спірного житлового будинку. Позивачка вважає, що таким чином вона має отримати у спадщину 1/4 частину житлового будинку як спадкоємець за законом; оскільки відповідачка [PERSON] оспорює її спадкові права, вона й звернулася до суду із зазначеними вимогами. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] підтримали позов, просять його задовольнити. Суду пояснили, що спірний житловий будинок був придбаний бабусею та дідусем у шлюбі, отже, бабуся має право на 1/2 його частину, а позивачка в порядку спадкової трансмісії у зв'язку зі смертю свого батька - на 1/4 частину житлового будинку. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] позов не визнав, наголосивши на тому, що дідусь позивачки та чоловік спадкодавця [PERSON] помер у 1991 році, але після його смерті дружина свою частку у спільному майні не виділяла та право власності на неї не оформлювала, право власності на будинок залишилося бути зареєстрованим за дідусем; таким чином, збігли строки позовної давності для захисту порушеного права, і представник відповідачки просить застосувати позовну давність при вирішенні спору. Крім того, якщо вважати доводи позивачки обґрунтованими, то при визначенні її частки, за думкою представника відповідачки, необхідно враховувати кількість всіх можливих спадкоємців за законом, не тільки тих, які прийняли спадщину, отже, частка позивачки у такому випадку має бути значно меншою. Представник відповідача Вільнянської міської Ради у судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви, просить розглядати справу за своєї відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Так, у травні 1948 року уклали між собою шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с.64). Під час перебування у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу від 29.12.1972 року, [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS]; право власності на цей будинок було зареєстровано за ним (а.с.29-30). Згідно ст.22 КпШС України в ред.1969 року, що діяла на момент укладення угоди, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, спірний житловий будинок слід вважати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер (а.с.8). Згідно його заповіту (а.с.63), спадкоємцем житлового будинку [ADDRESS] був призначений [PERSON], з наданням дружині [PERSON] довічного права користування житловим будинком. Тобто, у заповіті спірний будинок зазначений як такий, що повністю належить [PERSON] Але ця обставина не свідчить про те, що будинок не був спільною сумісною власністю, оскільки заповіт за своєю суттю закріплює суб'єктивну волю спадкодавця щодо розпорядження майном, і не є правочином, що припиняє право власності на майно. З матеріалів справи вбачається, що спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] відповідно до положень п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР в ред.1963 року, вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, оскільки отримав на руки заповіт свого батька, проживав у будинку і доглядав його аж до своєї смерті (а.с.58-63). Жодна із сторін цього факту не оспорила. Суд констатує, що [PERSON] відносно спірного житлового будинку могла б розглядатися як спадкоємець свого померлого чоловіка [PERSON] як особа, що мала право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст.535 ЦК УРСР в ред.1963 року. Проте позивачка не посилається на ці обставини як на підставу своїх позовних вимог, наголошуючи лише на правах [PERSON] на частину будинку як на частку у спільному майні подружжя. У зв'язку з цим суд при вирішенні справи ці обставини не враховує, діючи в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, спірний житловий будинок слід вважати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України в ред.1969 року, що діяв в момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Тобто, у власності [PERSON] залишилася 1/2 частина спірного житлового будинку. Посилання представника відповідачки на те, що [PERSON] при житті не виділяла в натурі свою частку у спільному майні, а тому пропущений строк позовної давності, є некоректними, оскільки такий виділ є правом, а не обов'язком подружжя, і той факт. що [PERSON] ним не скористалася, не тягне за собою припинення її прав власника на цю частку. Крім того, суду не надано ніяких даних про те, що права [PERSON] на частку у спільному майні яким-небудь чином оспорювалися, не визнавалися або були іншим чином порушені, у зв'язку з чим доводи про пропущення строку позовної давності також не можуть бути прийняті до уваги. [INFO] року [PERSON] померла (а.с.7). Заповіту вона не залишила. Позивачка [PERSON] є донькою сина спадкодавця [PERSON], який помер до відкриття спадщини (а.с.20), і, відповідно, онукою спадкодавця. Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.10.2013 року (а.с.19), позивачці [PERSON] був визначений додатковий 6-місячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. В межах цього строку позивачка подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.17). Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини воно належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Вбачаться також, що відповідачка [PERSON] також прийняла спадщину згідно положень ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Даних про прийняття спадщини іншими спадкоємцями суду не подано. Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Оскільки спадкодавцю належала 1/2 частина спірного житлового будинку, позивачка, таким чином, отримала право власності на 1/4 його частину. Суд не приймає доводи представника відповідачки про те, що при визначенні частки позивачки необхідно враховувати кількість всіх можливих спадкоємців за законом, у т.ч. тих, які не прийняли спадщину, оскільки це не передбачено діючим цивільним законодавством і суперечить положенням ч.1 ст.1267 ЦК України. Враховуючи наведене, позов має бути задоволений повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved