Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулася з позовом до Комунального підприємства «Трамвай» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 20 січня 2012 року працювала на КП «Трамвай». 11 січня 2016 року нею була подана заява про звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку із невиконанням законодавства про працю, а саме порушенням строків виплати заробітної плати. У зазначеній заяві вимагала провести з нею остаточний розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, у тому числі виплатити їй згідно ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. 12 січня 2016 року був виданий наказ № 6к про її звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України і занесений відповідний запис до трудової книжки. У відповідності з ч. 1 ст. 83 КЗпП України окрім заробітної плати у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Також на підставі ст. 44 КЗпП України у разі звільнення працівника за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України йому виплачується вихідна допомога у розмірі не меншому, ніж тримісячний середній заробіток. Нарахування сум всіх вищевказаних виплат було здійснене роботодавцем і їй був виданий розрахунковий листок за січень 2016 року із зазначенням належних їй до виплати при звільненні сум. Також невиплаченою станом на 12 січня 2016 року (день її звільнення) залишалася частина заробітної плати за листопад 2015 року і заробітна плата у повному обсязі за грудень 2015 року, нараховані суми якої зазначені у виданих їй розрахункових листках за відповідні місяці. Будь-яких спорів між нею і роботодавцем про розмір сум, належних їй при звільненні не було. Але не зважаючи на все вищезазначене, роботодавець знехтував обовязком, покладеним на нього чинним законодавством, і не здійснив з нею повний розрахунок у день звільнення. Повний розрахунок і виплата всіх належних їй при звільненні сум було остаточно проведено тільки 20 січня 2016 року. Оскільки виплата всіх належних сум повинна була бути здійснена 12 січня 2016 року, а фактично була здійснена 20 січня 2016 року, час затримки розрахунку складає 6 робочих днів (16 січня 2016 року - робочий день на підприємстві у звязку із перенесенням робочого дня 08.01.2016 на суботу 16.01.2016 року). Таким чином сума її середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає: (4978,37грн. + 4778,99 грн.) : (21 р.д.+ 23 р.д.)=221,75 грн. - середньоденна заробітна плата за останні повні відпрацьовані два місяці; 221,75 грн. х 6 р.д.=1330,5 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Окрім того, дії роботодавця в частині грубого порушення законодавчих норм щодо обовязкового проведення з нею повного розрахунку у день звільнення спричинили для неї значні труднощі, а вона має на утриманні і є єдиним годувальником малолітньої дитини. Зважаючи на те, що до моменту звільнення вона майже два місяці не отримувала заробітної плати, нездійснення розрахунку з нею при звільненні спонукало її займати кошти і шукати якісь засоби для того, щоб хоч якось прогодувати дитину, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і спричинило значні моральні страждання. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладеного позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум в розмірі 1330,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивачка на позовних вимогах наполягала, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, суду пояснила, що вона працювала в КП «Трамвай», 12 січня 2016 року звільнилася. Виплата всіх належних сум повинна була бути здійснена 12 січня 2016 року, а фактично була здійснена 20 січня 2016 року, час затримки розрахунку складає 6 робочих днів та становить 1330,5 грн. Окрім того, дії роботодавця в частині грубого порушення законодавчих норм щодо обовязкового проведення з нею повного розрахунку у день звільнення, а також те, що в період її праці в КП «Трамвай» їй систематично затримували виплату заробітної плати, тобто систематично порушували її права як працівника на своєчасне отримання заробітної плати, що в підсумку призвело до її звільнення. Все це спричинило для неї значні труднощі, а вона має на утриманні і є єдиним годувальником малолітньої дитини. Розмір спричиненої їй моральної шкоди позивачка оцінила у 5000 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, та пояснив, що [PERSON] звільнена з КП «Трамвай» 12.01.2016 р. згідно наказу №6к від 12.01.2016 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Виплата всіх сум, що належала позивачу від КП «Трамвай», була здійснена 20.01.2016 року, тобто затримка розрахунку при звільненні склала 6 днів, що не заперечується позивачем. При визначенні своїх позовних вимог позивачем було невірно розраховано середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Так, середній заробіток за листопад та грудень 2015 року був поділений позивачем на кількість робочих днів, а не відпрацьованих годин, що є невірним, так як згідно положення про оплату праці та штатного розпису КП «Трамвай», оплата праці працівників здійснюється погодинно. До того ж, премія у сумі 200 грн., що врахована позивачем до свого середнього заробітку, не враховується до такого заробітку, так як це премія разового характеру. Різниця між сумою, що самостійно нарахувала собі позивач (1330,50 грн.) та сумою, що фактично повинна бути сплачена в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (1278,65 грн.) складає 51грн. 85 коп. КП «Трамвай» визнає, що затримка розрахунку при звільненні працівника [PERSON] мала місце та, хоча ця затримка й повязана із специфікою фінансування відповідача, який є комунальним підприємством та фінансується із місцевого бюджету, добровільно перерахував належну до сплати позивачу суму 24 березня 2016 року. Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, то позивач самостійно та повністю безпідставно вирахував суму начебто нанесеної їй моральної шкоди, визначивши її у 5000 гривень. При цьому в обґрунтування суми та взагалі самого факту спричинення такої шкоди визначив у своїй позовній заяві повністю надумані обставини, оскільки, бухгалтерією підприємства на картковий рахунок [PERSON], відкритий у ПАТ «Райффайзенбанк Аваль» на протязі грудня 2015 року були перераховані наступні грошові кошти: 04.12.2015 року - 430 грн.; 10.12.2015 року - 1000 грн.; 10.12.2015- 2324 грн.; 30.12.2015- 100 грн. Розрахунок при звільненні було затримано лише на 6 днів, після чого позивачу було сплачено суму 16133 грн. 91 коп., до якої врахована й вихідна допомога за затримку виплати заробітної плати в розмірі 3 середніх заробітних плат в загальному розмірі 14334 грн. 36 коп., що є досить достойною сумою яка, на його погляд, дозволяє безболісно пережити начебто причинені моральні страждання. Враховуючи викладене представник відповідача вважає, що вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. У судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON], з 20 січня 2012 року працювала на КП «Трамвай», що підтверджується копією її трудової книжки (ар.с.8). 11 січня 2016 року [PERSON] була подана заява (вх. № 06/01 від 11.01.2016 року ) про звільнення за власним бажанням згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку із невиконанням законодавства про працю, а саме порушенням строків виплати заробітної плати. У заяві [PERSON] вимагала провести з нею остаточний розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, у тому числі виплатити їй згідно ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (ар.с.6). 12 січня 2016 року був виданий наказ № 6к про звільнення [PERSON] за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України і занесений відповідний запис до трудової книжки (ар.с.7-8). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України окрім заробітної плати у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Також на підставі ст. 44 КЗпП України у разі звільнення працівника за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України йому виплачується вихідна допомога у розмірі не меншому, ніж тримісячний середній заробіток. Повний розрахунок і виплата всіх належних [PERSON] при звільненні сум була остаточно проведена 20 січня 2016 року, що підтверджується випискою з розрахункового карткового рахунку, [PERSON] відкритого у АТ «РБ Аваль», на який підприємство здійснювало належні їй перерахування (ар.с.10) Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки виплата всіх належних сум повинна була бути здійснена 12 січня 2016 року, а фактично була виплачена 20 січня 2016 року, час затримки розрахунку складає 6 робочих днів (16 січня 2016 року - робочий день на підприємстві у звязку із перенесенням робочого дня 08.01.2016 року на суботу 16.01.2016 року), що підтверджується копією виробничого календаря на 2016 рік (ар.с.26) Позивач [PERSON] підрахувала суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, яка у неї склала 1330,50 грн.,: (4978,37грн. +4778,99 грн.) : (21 р.д.+ 23 р.д.)=221,75 грн. - середньоденна заробітна плата за останні повні відпрацьовані два місяці; 221,75 грн. х 6 р.д.=1330,5 грн. В судовому засіданні було встановлено, що позивачем було невірно розраховано середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Так, середній заробіток за листопад та грудень 2015 року був поділений позивачем на кількість робочих днів, а не відпрацьованих годин, що є невірним, так як згідно положення про оплату праці та штатного розпису КП «Трамвай», оплата праці працівників здійснюється погодинно (арс.44-46). До того ж, премія у сумі 200 грн., що врахована позивачем до свого середнього заробітку, не враховується до такого заробітну, так як це премія разового характеру (ар.с.47-49). Різниця між сумою, що самостійно нарахувала собі позивач (1330,50 грн.) та сумою, що фактично повинна бути сплачена в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (1278,65 грн.) складає 51грн. 85 коп. КП «Трамвай» визнав, що затримка розрахунку при звільненні працівнику [PERSON] мала місце та добровільно перерахував належну до сплати позивачу суму 24 березня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 750 від 24 березня 2016 року на суму 1153,33 грн. (ар.с.20); платіжним дорученням № 751 від 24 березня 2016 року на суму 106,14 грн. (ар.с.21); платіжним дорученням № 752 від 24 березня 2016 року на суму 19,18 грн. (ар.с.22). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1330,50 задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. суд вважає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було порушено строки розрахунку при звільненні позивача та окрім того, систематично вчасно не виплачувалась заробітна плата позивачу. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з наступного. Розрахунок при звільненні [PERSON] було затримано лише на 6 днів, після чого позивачу було сплачено суму 16133 грн. 91 коп., до якої врахована й вихідна допомога за затримку виплати заробітної плати в розмірі 3 середніх заробітних плат в загальному розмірі 14334 грн. 36 коп. Доводи позивача, що їй дійсно не своєчасно виплачували заробітну плату, коли вона працювала в КП «Трамвай» підтверджуються довідкою КП «Трамвай» №55 від 10.05.2016р. (ар.с.51), разом з цим такі затримки були нетривалими. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4), зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується повязані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення по\-переднього стану. Виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 500грн.

Outcome: partial