Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДЕПТ ФІНАНС» про визнання недійсним договору № 308 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 15.04.2019 в частині відступлення прав вимоги по зобов`язаннях що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 78/8-ф від 04.04.2008 та свої вимоги мотивує тим, що 04.04.2008 Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» та [PERSON] уклали Договір про надання споживчого кредиту № 78/8-ф, яким [PERSON] , було надано кредит у сумі 95000,00 доларів США. 04.04.2008 Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки № 78/8-ф, згідно з яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями. Предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2019 ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕПТ ФІНАНС» уклали Договір про відступлення права вимоги (купівлі-продажу) № 308 від 15.04.2019. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 78/8-ф від 04.04.2008, що був укладений між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та [PERSON] 08.10.2019 Ковпаківським районним судом м. Суми було постановлено ухвалу по справі № 2-1195/10 за заявою представника ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» про заміну сторони у виконавчому провадженні. Позивач вважає Договір факторингу № 308 від 15.04.2019 недійсним виходячи з наступних підстав. По-перше, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2- 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 25.05.2017 по справі №6-605 цс 16 оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Крім того, п. 7 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що оскільки, ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі. 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що- небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Позивач є заінтересованою особою, оскільки, наразі відкрито виконавче провадження в межах якого відбувається стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту № 78/8-ф від 04.04.2008 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк». Таким чином оспорюваний договір факторингу № 308 порушує майнові права позивача, у результаті визнання його недійсним, його права буде поновлено. По-друге, відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до вимог ч. 1 ч. 2 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до прийняття за номінальною вартістю на території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у вигляді і в порядку, встановлених законом. Враховуючи приписи ч. 2 ст.178 ЦК України валютні цінності є об`єктом цивільних прав з обмеженою оборотоздатністю. Відповідно приписам ч. 3 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи для здійснення діяльності, що потребує ліцензування, обмежена наявністю ліцензії з вказаними межами такої діяльності. Так, ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС», яке є небанківською фінансовою установою, за оскаржуваним договором факторингу отримує майнове право - право вимоги заборгованості за зазначеним валютним кредитним договором, однак доводів, щодо наявності ліцензії на здійснення валютних операцій, отримання заборгованості по кредиту, нарахування відсотків в іноземній валюті не було наведено. Тобто, є обґрунтовані підстави вважати, що такої ліцензії не було надано, а отже, у ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» на час укладення договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. З наведеного випливає, що оскаржуваний договір факторингу був укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, тобто стороною у якої відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. По-третє, відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України (у редакції чинній на момент укладення договору) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне управління ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) факторинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до ч. 2 ст. 7 вказаного закону у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно зі ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне управління ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб (ч. 1); Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії (ч. 2). У позивача відсутня інформація щодо того, що ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС», мала відповідну ліцензію, а, отже, у ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС», на час укладення договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. По-четверте, крім цього, варто зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Пунктом 18 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних, прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи як держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Враховуючи приписи ч. 2 ст. 178 ЦК України валютні цінності є об`єктом цивільних прав з обмеженою оборотоздатністю. Таким чином, оскаржуваний договір факторингу в частині відступлення прав вимоги 2 по зобов`язаннях що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 78/8- ф від 04.04.2008 (валютна операція з переходом прав власності на валютні цінності - борговий документ виражений у доларах США) є нікчемним, так як вчинений з порушенням правового режиму обмежених в обігу об`єктів цивільного права (ст. 228 ЦКУ, ч. 18 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), По-п`яте, слід враховувати, ч. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний а факторинг, до якої Україна приєдналася 11.01,2006, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Отже, для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, боржником у договорі факторингу може бути суб`єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб`єкти господарювання. Отже, у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання немає Кошти за Кредитним договором було надано позичальнику у доларах США, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Таким чином, ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» не мали права на укладення оскаржуваного договору факторингу. По-шосте, у позивача відсутні докази на підтвердження того, що ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» було виконано умови оспорюваного договору. У зв`язку з чим наявні обґрунтовані сумніви у реальності договору факторингу, зокрема щодо наміру створення правових наслідків, обумовлених у договорі. Оскільки факторинг є фінансовою послугою, зазначимо, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне управління ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч. 1); фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч. 2). Таким чином, оспорюваний договір є фіктивним правочином, оскільки договір не має на меті для ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» ні отримання прибутку, ні збереження реальної вартості фінансових активів, що є порушенням норм ЦК України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне управління ринків фінансових послуг». Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. По-сьоме, ч. 1 ст. 512 ЦК України відступлення права вимоги визначено як одна з підстав заміни кредитора у зобов`язанні, яка полягає у переданні кредитором своїх прав іншій особі за правочином. При цьому, ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що були на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На момент укладення оскаржуваного договору факторингу ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» уже був заявлений в судовому порядку та задоволена вимога про стягнення з позивача суми кредиторської заборгованості та відкрито виконавче провадження, відповідно вказана вимога не могла бути передана в порядку ст. 514 ЦК України. Адже, фактично ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», укладаючи договір факторингу, намагався відступити право грошової вимоги на етапі виконання судового рішення, що суперечить чинному законодавству з огляду на наступне. Як відомо, для процедури виконання судових рішень українське законодавство має спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про виконавче провадження». Норми цього документа, крім іншого, містять і положення щодо того, коли та за яких підстав сторона у виконавчому провадженні може бути замінена. Так, ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час укладення договору), передбачено, що в разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Отже, норми законодавства встановлюють можливість заміни сторони у виконавчому провадженні виключно в разі правонаступництва, яке згідно ст. 512 ЦК України є однією з підстав заміни кредитора в зобов`язанні на рівні з відступленням права вимоги. Із змісту ст. ст. 106-109 ЦК України випливає, що правонаступниками є юридичні особи, створені внаслідок злиття, приєднання, поділу та перетворення юридичної особи, шо підтверджується записом державного реєстратора. ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» не є правонаступником ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». Крім того, ст. 513 ЦК України встановлює вимоги щодо форми правочину, яким здійснюється заміна кредитора, зокрема, визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникне зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Зі змісту наведеної статті можна зробити висновок про те, що передаватись можуть лише такі права, які кредитор набув унаслідок укладення певного правочину. Що ж до можливості передання прав, набутих згідно з рішенням суду (як було набуто право стягнення з Позивача заборгованості за кредитним договором), то згідно з нормами ЦК України кредитори таких повноважень не мають. Разом з тим, під час укладення оскаржуваного договору не були враховані положення законодавства щодо предмету договору факторингу. Адже, відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1081 ЦК України грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Однак, на момент відступлення права грошової вимоги, тобто на момент укладення договору факторингу, договірні відносини між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та позивачем уже припинились, і ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» звернувшись до суду реалізував своє право грошової вимоги за кредитним договором. Тому повторне відступлення права грошової вимоги за тим же кредитним договором є не законним та таким, що суперечить вимогам законодавства. Слід також зазначити, що питання відступлення права грошової вимоги на етапі виконання судового рішення неодноразово досліджувалось Вищим арбітражним судом, а пізніше - Вищим господарським судом. Так, у п. 10 інформаційного листа Вищого арбітражного суду від 01.07.1996 № 01- 8/241 «Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства при вирішенні спорів» зазначено, що чинив цивільне законодавство надає кредиторові можливість уступити право вимоги кредитора іншій особі, а не право стягнення коштів за рішенням суду. Отже, кредитор може уступити право вимоги тільки до прийняття рішення судом. Крім того, відповідно до п. 39 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008 № 01-8/164 «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році» заміна кредитора в зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, в той час як відносини, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, не мають характеру цивільно-правових згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України, а управненою стороною в цих відносинах виступає не кредитор, а стягувач. Тому зазначена заміна є неможливою. Отже, з огляду на норми чинного законодавства, відступлення права грошової вимоги на етапі виконання судового рішення є неможливим. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зважаючи на вищевикладене, та дефект (незаконність) змісту правочину, договір факторингу № 308 від 15.04.2019 має бути визнаний недійсним. Крім того, згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто, діями ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» - укладення договору факторингу, котрий суперечить вимогам ЦК України та інших нормативно-правових актів, фактично порушено порядок виконання договору про надання споживчого кредиту № 78/8-ф від 04.04.2008. Просить визнати недійсним договір факторингу № 308 від 15.04.2019 в частині відступлення прав вимоги по зобов`язаннях що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 78/8-ф від 04.04.2008. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.01.2020 позовна заява була залишена без руху, позивачці запропоновано в строк не більше десяти днів з дня вручення копії вказаної ухвали усунути недоліки. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.01.2020 відкрито провадження по справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 12.02.2020 о 10 год. 30 хв. 12.02.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДЕПТ ФІНАНС» вважає позовні вимоги надуманими та не обґрунтованими, а доводи викладені в позовній заяві незаконними та суперечливими з наступних підстав. Позивач посилається на те, що ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» не отримувало відповідну ліцензію на надання фінансових послуг, а, отже, не мало права здійснювати факторингові операції. Вважає, що оскаржуваний договір суперечить ст. ст. 1077, 1078, 1079 ЦК України. Стверджує, що у відповідача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, та, що внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором були порушені права і законні інтереси позивача щодо виконання зобов`язання перед належним кредитором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» в особі Сумської філії АТ «Брокбізнесбанк» звернулося до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 квітня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 78/8-ф за умовами якого останній було надано грошові кошти у сумі 95000 доларів США зі сплатою процентів за ставкою 14% річних з кінцевим терміном повернення 15 березня 2018 року. [PERSON] зобов`язувалась здійснювати повернення кредиту, щомісячно, не пізніше 15 числа кожного місяця. Проте, станом на 20 квітня 2010 року свої зобов`язання не виконала. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 серпня 2010 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Сумської філії АТ «Брокбізнесбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені. Суд зобов`язав стягнути з на користь Сумської філії АТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 906270 грн. 81 коп. та судові витрати. Рішення набрало законної сили, а факт укладання кредитного договору доведений в суді. На підставі постанови Правління Національного банку України від 10 червня 2014 року № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення № 45 щодо початку ліквідації АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» на період з 11.06.2014 по 10.06.2015. Згідно із рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 21.05.2015 № 103 продовжено ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» Куреного О.В . строком на один рік до 10.06.2016 включно. Рішенням від 02.06.2016 № 896 Фонду продовжено строк здійснення ліквідаційної процедури АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» Куреного О.В. строком на 2 (два) роки до 10.06.2018 включно. Згідно із рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31.05.2017 №2227 відсторонити від виконання обов`язків уповноваженої особи Фонду на ліквідацію та відкликано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» (далі - АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК»), делеговані Фондом провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Куреному Олександру Вікторовичу, з 06.06.2017. З 06.06.2017 призначити уповноваженої особою Фонду на ліквідацію та делегувати всі повноваження ліквідатора АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Міхну Сергію Семеновичу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 48 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон №4452-УІ) Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює в тому числі приймання в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. У відповідності до пункту 2.6 глави 2 розділу V Положення Уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку з дня свого призначення в тому числі приймає до свого відання майно (кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, Формує ліквідаційну масу та виконує функції з управління та реалізації майна банку. Згідно із статтею 52 Закону №4452-УІ регламентовано, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у відповідній черговості, визначений цією ж статтею. Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 глави 4 розділу V Положення 4.1. з дня свого призначення уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку приступає до інвентаризації та оцінки майна неплатоспроможного банку з метою формування його ліквідаційної маси, а також складає реєстр акцептованих вимог кредиторів. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 261/14 від 18.12.2014 затверджено Акт за результатами інвентаризації та формування ліквідаційної маси АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». Відповідно до статті 51 Закону №4452-VІ після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. 22.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» було визнано переможцем з продажу права вимоги за кредитним договором №78/8 від 04.04.2008, укладеним з [PERSON] . 15.04.2019 між АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДЕПТ ФІНАНС» укладено договір №308 про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення виконання основного зобов`язання. Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Процедура проведення аукціону з продажу майна банку, що ліквідується, складається з чотирьох етапів її організації: попередня підготовка проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку, затвердження способу, порядку, складу та умов відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси); підготовка до проведення аукціону (укладення договору з організатором аукціону, публікація оголошення, прийняття заяв на участь в аукціоні, внесення гарантійних внесків учасників аукціону); проведення аукціону та оформлення його результатів. Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, урегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону. Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл. Майно банку, що включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом. Перелік майна банку, що підлягає оцінці суб`єктами оціночної діяльності, встановлюється Фондом. Для проведення оцінки майна Фонд має право залучати суб`єктів оціночної діяльності з оплатою їх послуг за рахунок ліквідаційної маси банку. Інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. За ст. 51 цього Закону після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно- правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Відповідно до п. п. 1,3 розділу V Положення № 388 щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються (надалі - Положення № 388) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) протягом п`яти робочих днів після рішення Фонду щодо затвердження умов продажу активу(ів) (майна) банк на своєму веб-сайті і Фонд на своєму офіційному веб-сайті оприлюднюють публічні паспорти активів (майна) та паспорти відкритих торгів (аукціонів) за формою та структурою інформації, визначеними у додатках 7 - 16 до цього Положення. Протягом п`яти робочих днів після оприлюднення банком, що ліквідується, на своєму веб-сайті і Фондом на своєму офіційному веб-сайті публічних паспортів активів (майна) та паспорта відкритих торгів (аукціонів) Фонд розміщує оголошення щодо продажу активів (майна) в друкованих засобах масової інформації, визначених виконавчою дирекцією Фонду. Не менше ніж за три робочих дні до кожних повторних відкритих торгів (аукціону) по лоту Фонд оновлює паспорт відкритих торгів (аукціону). Фонд та банк, що ліквідується, оприлюднюють оновлений паспорт відкритих торгів (аукціону) на своїх веб-сайтах без оприлюднення оголошення щодо продажу активів (майна) в друкованих засобах масової інформації. За п. 1 розділу VI Положення № 388 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження; дебіторська заборгованість; права вимоги. Права вимоги - це права вимоги боргу за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог. Згідно з п. 3 розділу VI Положення № 388 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) початкова ціна активів (майна) банку, що ліквідується, не повинна бути нижчою за оціночну вартість, визначену незалежним суб`єктом оціночної діяльності на дату формування ліквідаційної маси, або на останню дату оцінки активів (майна). Пунктом 9 розділу VII Положення № 388 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що банк, який ліквідується, має право продати активи (майно), які не були продані на попередніх відкритих торгах (аукціоні), зі зниженням їх початкової ціни/ціни реалізації на 10 відсотків від початкової ціни з можливістю подальшого зниження ціни реалізації на кожних наступних відкритих торгах (аукціоні) на 10 відсотків від початкової ціни, але сумарно не більше ніж на ЗО відсотків від початкової ціни, без повторного затвердження Фондом початкової ціни реалізації на повторних відкритих торгах (аукціоні). При формуванні пропозиції щодо реалізації активів (майна) та/або проекту рішення Фонду про затвердження умов продажу активів (майна) на повторних відкритих торгах (аукціоні) їх нова ціна реалізації може встановлюватися нижче їх оціночної вартості, але не нижче ціни реалізації на останніх відкритих торгах (аукціоні), зниженої на 10 відсотків. У разі, якщо відкриті торги (аукціон) відбулися, Фонд отримує від організатора торгів протокол відкритих торгів (аукціону) із зазначенням ціни продажу лота. Банк укладає договір купівлі-продажу активу (майна) не раніше трьох робочих днів та не пізніше 20 робочих днів з дати завершення відкритих торгів (аукціону) з можливістю продовження такого строку за рішенням Фонду у разі отримання Фондом обґрунтованого подання від банку та здійснення переможцем таких відкритих торгів (аукціону) повної оплати коштів за лот (загальний строк не може перевищувати 132 робочих дня та не може закінчуватись пізніше завершення строку ліквідації банку), забезпечує проведення розрахунків відповідно до нього та протягом наступного робочого дня після дня проведення розрахунків інформує про завершення розрахунків уповноважений структурний підрозділ Фонду (п. 4 розділу VII Положення № 388). 14.02.2018 між AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» і ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 308, у п. 4.1. якого сторони погодились, що за відступлення права вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 14 481 737, 45 грн без ПДВ. Ціна договору сплачується новим кредитором банку в повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, відповідно до п. 6.5 цього договору, на підставі протоколу № UA-EA-2019-02-27-000125-Ь від 22.03.2019, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор. Відповідно до визначення договору купівлі - продажу, наведеному у ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Як вбачається із аналізу спірного договору № 308 від 15.04.2019, він містить всі ознаки договору купівлі - продажу права вимоги, а тому договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 308 від 15.04.2019 (не дивлячись на його назву) і є договором купівлі - продажу права вимоги. Оскільки спірний договір про відступлення права вимоги є договором купівлі - продажу права вимоги, то він не може одночасно бути іншим договором, зокрема договором факторингу. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, що, по-перше, фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, по-друге, що клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). Перша з цих умов означає, що за договором факторингу має надаватися позика або кредит. Друга з цих умов містить лише вказівку на відступлення вимоги, не зазначаючи можливих правових підстав відступлення грошової вимоги. Такі підстави зазначені у ст. 1084 ЦК України - грошова вимога може відступатися у зв`язку з її продажем клієнтом фактору або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. За змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення за рахунок грошової вимоги до боржника. Отже, договір факторингу в частині забезпечення вимог фактора відповідно до ст. 572 ЦК України передбачає заставу грошової вимоги до боржника. Таким чином, за змістом чинного законодавства договір факторингу є складним договором, який обов`язково поєднує у собі, по-перше, елементи договору позики або кредитного договору, по-друге - елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Договір, який ие поєднує елементів договорів, зазначених вище, зокрема якщо відсутні елементи договору позики або кредитного договору (як у ній справі), не с договором факторингу у розумінні чинного законодавства. З чого вбачається, що для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Вказаним спростовуються доводи Позивача про те, що спірний договір за своїм змістом і правовою природою є саме договором факторингу та, що ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» уклало цей договір поза межами своєї компетенції. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до ст. 215 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Отже, враховуючи вищевикладене можна прийти до висновку, що укладений між відповідачами договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 308 від 15.04.2019 за своєю правовою природою є саме договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу, на що помилково посилається позивач, та не суперечить вимогам чинного законодавства (відповідний висновок викладений у постанові № 910/4816/18 Верховного Суду від 31 липня 2019 року). Враховуючи зазначене,

Outcome: dismissed