Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON], інтереси якої за довіреністю представляє [PERSON], звернулася в суд із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння до [PERSON], де третьою особою без самостійних вимог є [PERSON] Посилається на те, що 04 жовтня 2013 року рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області визнано недійсними договір дарування житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], договір дарування земельної ділянки розміром 0.15 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку та договір дарування земельної ділянки розміром 0.38 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS], які укладені 14 липня 2009 року між інвалідом 1 групи [PERSON] та [PERSON], з поверненням сторін в попередній стан на підставі ст.216 ЦКУ, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок розташований в [ADDRESS], земельну ділянку розміром 0.15 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку та право власності на земельну ділянку, розміром 0.38 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05 грудня 2013 року, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 05 грудня 2013 року скасовано і залишено в силі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2013 року. 13 січня 2015 року в інтересах [PERSON] вона звернулась до реєстраційної служби Вижницького РУЮ Чернівецької області для реєстрації права власності [PERSON] на дане нерухоме майно на підставі рішення Вижницького районного суду від 04 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, де було зареєстровано право власності [PERSON] на нерухоме майно у вигляді житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,15 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку за тією ж адресою, отримано Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, право власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,38 га, кадастровий № 7320555300:01:001:0246, для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не можливо зареєструвати у зв'язку з тим, що [PERSON] під час судових спорів продав земельну ділянку. Згідно Витягу з Державного реєстру про актуальну інформацію про об'єкт нерухомого майна, серії ЕЕР 097977 від 13.01.2015 року, [PERSON], після винесення на його користь рішення апеляційним судом Чернівецької області від 05 грудня 2013 року, яке в день проголошення набрало законної сили, відразу ж 17 грудня 2013 року оформив з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу №1447 від 17.12.2013 року у приватного нотаріуса Івано-Франківської області, Снятинського районного нотаріального округу [PERSON] Спірна земельна ділянка вибула із володіння [PERSON] не з її волі, оскільки вона не могла до розгляду касаційної скарги перешкодити [PERSON] у відчуженні земельної ділянки, і захистити своє порушене право як власниці спірної земельної ділянки. Підставою для продажу земельної ділянки 17.12.2013 року у [PERSON] був договір дарування від 14.07.2009 року, який згідно рішення Вижницького районного суду. Чернівецької області від 04.10.2013 року - визнано недійсним з моменту укладення з підстав відсутності вільного волевиявлення дарувальника - інваліда 1 групи [PERSON] на укладення такого договору. Зазначила, що оскільки спірне майно [PERSON] не відчужувалося, а було відчужене третьою особою поза її волею, земельна ділянка вибула з її володіння на підставі рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05 грудня 2013 року, яке скасовано на підставі Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року вона має право на відновлення своїх прав на спірне майно на підставі ст.388 ЦК України. Станом на 13 січня 2015 року право власності на земельну ділянку розміром 0,3897 га, кадастровий №7320555300:01:001:0246, для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2013 року, зареєстровано за [PERSON] Просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON], земельну ділянку розміром 0,3897 га, кадастровий номер 7320555300:01:001:0246, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS] на користь [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному об'ємі, посилалась на обставини викладені в позові, просила позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала заперечення, де зазначила, що 17.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,38 га, кадастрового номеру 7320555300:01:001:0246, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований належним чином в Державному реєстрі реєстрації права власності на нерухоме. [PERSON] особисто був присутній при оформленні договору купівлі-продажу нотаріусом [PERSON] Нотаріус діяв в межах чинного законодавства і вчинив всі необхідні дії для того, щоб з'ясувати чи дійсно [PERSON] є власником даної земельної ділянки та чи дана земельна ділянка не перебуває під забороною чи арештом. Дана земельна ділянка не перебувала під забороною чи арештом. Твердження [PERSON], що [PERSON] станом на 17.12.2013 року не мав права відчужувати дану земельну ділянку нічим не підтверджено. Натомість, саме [PERSON] в позові посилається на те, що відповідно до рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05.03.2013 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області скасовано, в задоволенні позову відмовлено, і відповідно [PERSON] не був позбавлений права власності на спірну земельну ділянку, а [PERSON] його не набула. Будь-якого доказу того, що станом на момент відчуження спірної земельної ділянки у [PERSON] така земельна ділянка вибула з її власності не з її волі немає, так як і немає доказу того, що саме станом на 17.12.2013 року [PERSON] не був власником даної земельної ділянки і що останній незаконно відчужив [PERSON] дану земельну ділянку. [PERSON], 17.12.2013 року мав у своїй власності спірну земельну ділянку і в силу ст.319 ЦК України реалізував своє право відчуживши таку земельну ділянку на законних підставах, оскільки являвся власником власником даної земельної ділянки. Зазначила, що [PERSON] може вимагати повернення свого майна за цим позовом лише в тому випадку, якщо [PERSON] володіє цим майном незаконно. Якщо володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом пред'явлення віндикаційного позову. [PERSON] на законних підставах має у власності спірну земельну ділянку якою і володіє, оскільки жодних порушень норм чинного законодавства при набутті права власності на дану земельну ділянку не було. Просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні третя особа на стороні відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав заперечення, де зазначив, що станом на 17.12.2013 року він був власником земельної ділянки площею 0,3897 га для особистого селянського господарства, що знаходиться в [ADDRESS], і були всі правові підстави для володіння, користування та розпорядження своїм майном. Укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу станом на 17.12.2013 року жодним чином не суперечило чинному законодавству України, на момент оформлення договору купівлі-продажу, дана земельна ділянка не перебувала ні в заставі, ні в іншому обтяженні, що підтверджується п.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки. Твердження [PERSON], що спірна земельна ділянка вибула з її володіння не з її волі, оскільки вона не змогла до розгляду касаційної скарги перешкодити йому у відчуженні земельної ділянки є безпідставними. Відповідно до ст.ст.151, 152, 153 ЦПК України [PERSON] могла вжити заходів забезпечення позову, однак цього не зробила, крім того, земельна ділянка не вибувала з володіння [PERSON] не з її волі, оскільки вона сама при розгляді справи №713/1966/13-ц зазначала, що прагнула відчужити своє майно, з власної волі, тільки як встановлено рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року, вона помилилася щодо природи правочину, згідно ст.229 ЦК України. [PERSON] На момент укладення договору станом на 17.12.2013 року купівлі-продажу земельної ділянки, ніяких спорів про майно не було. Просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення та посилалась на обставини викладені в ньому, просила в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, третю особу, представника третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року визнано недійсними: договір дарування житлового будинку по [ADDRESS], укладений 14.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON], серія ВМІ №129751, реєстровий №3153, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу [PERSON]; договір дарування земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], укладений 14.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного округу [PERSON], реєстровий №3156; договір дарування земельної ділянки площею 0,38 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS], укладений 14.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного округу [PERSON], реєстровий №3159. Визнано за [PERSON] право власності на: житловий будинок по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,38 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS], що підтверджується копією рішення. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05.12.2013 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року - скасовано. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними відмовити, що підтверджується копією рішення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05 грудня 2013 року скасовано і залишено в силі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2013 року, що підтверджується копією ухвали. Судом також встановлено, що 13 січня 2015 року реєстраційною службою Вижницького РУЮ Чернівецької області на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року, за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу:32156535 від 13.01.2015 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 32154889 від 13.01.2015 року вбачається, що за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки розміром 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7320555300:01:001:0245, що розташована в [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу: 32162411 від 13.01.2015 року вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,3897 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в [ADDRESS], кадастровий номер:7320555300:01:001:0246 на підставі договору купівлі-продажу, Серія та номер:1447, виданого 17.12.2013 року приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу [PERSON] є [PERSON], житель с.Підвисоке, Снятинського району Івано-Франківської області. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2013 року вбачається, що [PERSON], як продавець, продав, а [PERSON], як покупець, купив у власність земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7320555300:01:001:0246, яка розташована в [ADDRESS] на території Берегометської селищної ради, Чернівецької області, в межах населеного пункту, площею 0,3897 га., яка належить [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 14.07.2009 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №3159 та Державного акту про право власності на земельну ділянку ЯЕ №349947, виданого 15.07.2008 року, відділом земельних ресурсів у Вижницькому районі. Продаж вчинено за 103232,00 грн. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 17.12.2013 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 245355873205; право власності №3898597. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. При розгляді справи судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України від 16.04.2014 року визначено, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки, спірна земельна ділянка площею 0,3897 га. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7320555300:01:001:0246, яка розташована в [ADDRESS], була продана відповідачу [PERSON], третьою особою [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 14.07.2009 року, який згідно рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.10.2013 року визнано недійсним, а тому [PERSON] не мав право вчиняти будь-який правочин щодо даної земельної ділянки, вважається такою, що вибула з володіння власника [PERSON] поза її волею, а тому остання як власник майна має право витребувати земельну ділянку розміром 0,3897 га, кадастровий номер 7320555300:01:001:0246, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON], а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно ст.88 ч.3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З копії посвідчення серія [NUMBER] [PERSON] є інвалідом з дитинства 1-ї групи. Таким чином, враховуючи, що позивачка [PERSON] на підставі ст.5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору суд вважає, що відповідно до ст.88 ч.3 ЦПК України судовий збір в сумі 1032,32 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави. На підставі ст.ст.387, 388 ЦК України,

Outcome: approved