Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15 серпня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції та стягнення із відповідача аліментів на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 15 серпня 2015 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , від якого [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Однак, спільне життя із відповідачем не склалося, після народження дочки, між ними почали виникати сварки та непорозуміння, у зв`язку із різними поглядами на сімейні відносини та виховання дитини. При цьому вказує, що у зв`язку із застосуванням відповідачем психологічного та фізичного насильства, з 2020 року вони разом не проживають. За вказаних обставин просить шлюб розірвати, оскільки подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, що мають істотне значення. На обґрунтування позовних вимог щодо стягнення аліментів на неповнолітню дочку, покликається на те, що їх спільна із відповідачем дочка [PERSON] , [INFO] , проживає разом із нею ( [PERSON] ) та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач усунувся від визначеного законом обов`язку щодо виховання та утримання своєї неповнолітньої дочки. При цьому зазначає, що працює на посаді фельдшера у комунальному підприємстві «Тернопільелектротранс», та розмір її доходів складає 8000-8500 гривень у місяць, відтак, її доходів недостатньо для забезпечення дочки усім необхідним. Покликаючись на те, що відповідач є особою працездатного віку, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків, тому спроможний сплачувати аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] у сумі 2000 гривень, щомісячно. З цих підстав просила позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін; відстрочено позивачці [PERSON] сплату судового збору у сумі 908 гривень до ухвалення судового рішення у справі. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Вербіцької М.В. надійшла до суду заява про визнання позову, згідно якої відповідач [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення із нього аліментів у сумі 2000 гривень. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Качур С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Вербіцька М.В. у судовому засіданні підтримала подану заяву про визнання відповідачем позову. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 15 серпня 2015 року, про що зроблено актовий запис №1355 Відділу держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, яким 15 серпня 2015 року видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12 січня 2016 року Відділу держаної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №69. Спільне життя сторін не склалося, у зв`язку із різними поглядами на сімейні відносини та виховання дитини між ними почали виникати сварки та непорозуміння, що призвело до того, що з 2020 року вони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Таким чином, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Натомість позивачкою зазначено, що перебування у шлюбі суперечить її інтересам, що мають істотне значення. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Статтею 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивачки, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне: Неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю (позивачкою по справі) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою ПМП «СОВР» №1105 від 11 травня 2021 року. Згідно довідки про доходи №08, виданої 02 березня 2021 року Комунальним підприємством «Тернопільелектротранс», [PERSON] працює у Комунальному підприємстві «Тернопільелектротранс» на посаді фельдшера (СБДР), загальна сума її доходів за період з червня 2020 року по грудень 2020 року становить 64621,58 гривень. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею \~7\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2021\~рік» \~установлено,\~що прожитковий\~мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень. Відповідно до частини другої статті 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, беручи до уваги визнання позову відповідачем, враховуючи необхідність забезпечення прав малолітньої дочки сторін [PERSON] , суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на малолітню дочку [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 12 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Згідно довідки про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, виданої 02 серпня 2021 року Військовою частиною [NUMBER] Міністерства оборони України за №1615, [PERSON] в період з 09 травня 2021 року по теперішній час брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на території Донецької та Луганської областей. Ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. За таких обставин, беручи до уваги те, що позивача і відповідача звільнено від сплати судового збору, відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, судові витрати, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved