Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, зазначивши, що в період з 2004 року по 01.08.2013р. вона перебувала у фактично шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], вели сумісно господарство, мають доньку, [INFO]. У квітні 2005 року, за сумісні кошти, вони придбали у [PERSON] будинок [ADDRESS], за 1700 доларів США. Оформленням документів щодо купівлі будинку займався відповідач. Також зазначила, що 01.08.2013 р. вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, посварилися та відповідач вигнав її з будинку. У теперішній час їй стало відомо, що при купівлі будинку угода була оформлена договором дарування на ім'я відповідача, хоча ніяких родинних відносин між ним та колишнім власником будинку немає. На її звернення щодо виділу їй ? частини будинку або виплати компенсації вартості частини, відповідач відмовив. Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з усіма господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? частину зазначеного будинку. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], зазначивши, що на підставі договору дарування від 15.04.2005 р. він є власником будинку [ADDRESS] У будинку зареєстровані: він, його дочка [PERSON], [INFO], та [PERSON] В літку 2013 року йому стало відомо, що [PERSON] має відносини з іншим чоловіком та після їх розмови вона вирішила піти від нього. Починаючи з 01.08.2013р. у будинку [PERSON] не проживає. Він не чинив їй перешкод у користуванні будинком, проте вона такого наміру не мала. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у будинку, оскільки залишила його добровільно та не мешкає в ньому понад трьох місяців без поважної причини, перестала бути членом його сім'ї. Просив визнати [PERSON] втратившею право користування житловим приміщенням у спірному будинку та зняти її з реєстрації. Позивачка за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні свій позов підтримала по підставам викладеним у позовній заяві у повному обсязі, наполягала на його задоволенні та пояснила, що з січня 2004 року перебувала у фактично шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], від якого має доньку. Мешкаючи разом вони вели спільне господарство та за сумісні кошти, у 2005 році купили спірний будинок. Про продаж будинку вони дізналися від своїх знайомих та купили його за 1700 доларів США, про що відповідач писав розписку. Зазначила, що відповідач [PERSON] та попередній власник будинку [PERSON] не перебувають у родинних відносинах, не були знайомі до оформлення угоди, а тому ніякого дарування бути не могло. Вона познайомилася з відповідачем у 1990 році та вони почали мешкати разом в Одеській області, вести спільне господарство. На той час, вона, а також відповідач перебували у зареєстрованих шлюбах. У 2000 році вона розірвала шлюб із чоловіком, а у жовтні 2004 році вони з відповідачем переїхали до Володарського району, мешкали у знайомих відповідача. Після придбання спірного будинку, вони переїхали до нього. При придбанні будинку, вона була присутня при передачі грошей колишній власниці будинку та написанням розписок [PERSON], які у нього зберігаються по теперішній час. 01.08.2013 року між нею та [PERSON] відбувся скандал, оскільки останній приревнував її до іншого чоловіка. В процесі скандалу він вигнав її з будинку. Вона зібрала свої особисті речі, документи та покинула будинок. Оскільки вона не має іншого місця проживання, а спірний будинок було придбано за кошти, набуті в період фактично шлюбних відносинах, просила визнати недійсним договір дарування будинку та визнати за нею право власності на ? його частину. Крім того, зазначила, що про те, що придбання будинку було оформлено договором дарування вона дізналася саме в серпні 2013 року, під час даної сварки від відповідача. Він заявив, що будинок йому подарований, а тому вона не має на нього ніяких прав. Просила поновити їй строк звернення до суду із даним позовом, визнати недійсним договір дарування спірного будинку та визнати за нею право власності на ? частину зазначеного будинку, як майно нажите за спільне кошти, за час фактично шлюбних відносин із відповідачем. Зустрічний позов [PERSON], [PERSON], не визнала та пояснила, що позивач вигнав її з будинку 01.08.2013р. оскільки приревнував до іншого чоловіка. Він дав їй можливість зібрати особисті речі та документи, та вона була змушена піти з будинку. [PERSON] не дає їй можливості проживати в будинку, чинить перешкоди, а тому просила в задоволені його позову щодо визнання її втратившою право користування житловою площею та зняття з реєстрації, відмовити. Представник позивачки [PERSON] - адвокат [PERSON] первісний позов підтримав по підставам, зазначеним позивачкою у позовній заяві. Наполягав на його задоволенні на підставі ст.234 ЦК України, оскільки угода була фіктивною та прикривала угоду купівлі-продажу, про що надав письмову заяву. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов [PERSON] не визнав та пояснив, що до 2004 року він мешкав у Одеській області, підтримував відносини із позивачкою [PERSON], проте разом вони не жили. У 2004 році [PERSON] завагітніла та вони почали жити разом, переїхали до с.Бойове у Володарському районі Донецької області, мешкали у його знайомих [PERSON]. Наприкінці 2004 року він вирішив придбати будинок, проте його кум [PERSON] повідомив йому, що є жінка, яка має будинок та який їй не потрібен. Він познайомив його із [PERSON], яка заявила, що має у власності будинок - [ADDRESS], та має намір позбутися його, оскільки купує інший будинок, набагато кращій. Він запропонував [PERSON] подарувати йому будинок та вона погодилася. У квітні 2005 року вони оформили договір дарування у нотаріуса, при цьому ніяких грошей він [PERSON] не передавав. Окрім того, наполягав на застосуванні позовної давності до зазначеного спору, оскільки [PERSON] було відомо про договір дарування ще у 2005 році, після його укладення. Просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Крім того, зазначив, що в літку 2013 року він виявив, що [PERSON] його зраджує, провів із нею бесіду, в результаті якої вони прийшли до висновку про роздільне проживання. [PERSON], добровільно, зібрала свої особисті речі та покинула будинок. Він та їх малолітня донька залишилися проживати у будинку, а [PERSON] в ньому не проживає з 01.08.2013р., хоча зареєстрована у ньому з 2005 року. Він зареєстрував її добровільно, за своєю заявою, як члена сім'ї. Вважає, що реєстрація [PERSON] у будинку порушує його права власника на будинок та оскільки вона перестала бути членом його родини, вона втратила право користування житловою площею у будинку. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою площею у спірному будинку та зобов'язати її знятися з реєстрації. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом - адвокат [PERSON] підтримав доводи, викладені його представником та зазначив, що [PERSON] до теперішнього часу перебуває у зареєстрованому шлюбі, тому позивачка не має ніяких прав на будь-яке майно, набуте за час спільного мешкання з ним. В задоволенні первісного позову просив відмовити. Наполягав на задоволенні зустрічного позову, оскільки [PERSON] з серпня 2013 року не проживає у спірному будинку, втратила право користування житловою площею у ньому, а тому договір користування житловою площею, укладений фактично, підлягає розірванню, а [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстрації. Наполягав на задоволенні зустрічного позову. Відповідачка [PERSON] за первісним позовом, у судовому засіданні, позов [PERSON] визнала частково та пояснила, що на підставі договору купівлі-продажу, з 1998 року, їй належав будинок [ADDRESS]. У зазначеному будинку мешкала вона та її сім'я. У 2004 році вона вирішила продати зазначений будинок з наміром придбати інший будинок. Оскільки вони мешкали у селі, усі мешканці села знали про її намір. Наприкінці 2004 році до неї звернувся [PERSON] із пропозицією щодо наміру його знайомого купити будинок, познайомив його із відповідачем [PERSON] Вона показала [PERSON] будинок, вони домовилися про його ціну - 1700 доларів США та умовилися укласти угоду купівлі-продажу. У квітні 2005 року вони зустрілися у нотаріуса для оформлення угоди. [PERSON] пояснив нотаріусу, що мешкає із жінкою, проте перебуває у зареєстрованому шлюбі та бажав би оформити угоду таким чином, щоб його офіціальна дружина не мала ніяких прав на майно. Нотаріус запропонував оформити угоду купівлі-продажу в якості угоди дарування. Оскільки їй було все одно яким чином оформлювати своє відчуження від будинку, гроші за будинок вона отримала ще раніше, вона погодилася на оформлення угоди в якості договору дарування. Зазначила, що гроші за будинок передавалися [PERSON] двома частинами та вона писала розписки про отримання грошей, які передавала [PERSON] Останній також писав, власноруч, розписки про передання грошей та намір придбання будинку, які передавав їй, проте вони не збереглися. Також пояснила, що звернувшись до неї з проханням придбати будинок, [PERSON] був із своєю дружиною [PERSON], з якою, як вона зрозуміла, він мав намір проживати у будинку. Особисто вона не мала ніякого наміру приховувати угоду купівлі-продажу, уклала договір дарування оскільки це було зручно [PERSON], а їй було все одно як оформлювати своє відчуження від будинку. Не заперечувала проти задоволення позову про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що фактично це був договір купівлі-продажу. Проте, заперечувала проти застосування наслідків визнання угоди недійсною. Зазначила, що отримала від [PERSON] гроші за будинок, передала йому будинок, угоду оформили у нотаріуса, а тому заперечувала проти повернення йому грошей та передачі будинку їй у власність. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з [PERSON] ще з 80-х років, оскільки вони є кумов'ями. На початку 2005 року він із [PERSON] приїхали до них жити. Вона знала [PERSON], оскільки мешкали в одному селі та була освідчина про її намір позбутися будинку, яка та мала у власності в їх селі. [PERSON] мав намір придбати якесь власне житло та вона познайомила його із [PERSON] У подальшому [PERSON] придбав будинок, належний [PERSON] та з його слів їй відомо, що оскільки хата була дуже погана він її не купив, а [PERSON] подарувала її. При оформленні угоди вона присутня не була, а тому їй не відомо чи передавалися якісь гроші чи ні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знайомий із [PERSON] з 2005 року, оскільки разом працюють. Він був у нього у будинку на святі Різдва, питав за скільки останній придбав будинок та той йому відповів, що він його не купував, а будинок йому подарували. Також, йому відомо, що влітку 2013 року [PERSON] виявив, що у його дружини [PERSON] є інший чоловік, вони посварилися та [PERSON] пішла з будинку. В будинку мешкає [PERSON] із донькою. Третя особа: Боївська сільська рада Володарського району Донецької області в судове засідання свого представника не направила. На адресу суду від Чеграхчі М.С., який є сільським Головою надійшла письмова заява в якій він проти задоволення позову не заперечував, та просив справу розглянути без їх участі. Третя особа: Приватний нотаріус Володарського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи є наявні матеріали, про те що нотаріальна діяльність по Володарському районному нотаріальному округу [PERSON] згідно наказу Головного управління юстиції у Донецькій області від 24.11.2011 року № 551/1 припинена з 24.11.2011 року та реєстраційне посвідчення № 218 від 20.03.2002 року анульовано. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників процесу достатніми, суд розглянув справу у відсутність нез*явившихся третіх осіб. Вислухавши позивачку за первісним позовом [PERSON], її представника - адвоката [PERSON], відповідача за первісним позовом [PERSON], його представника - адвоката [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], розглянувши письмову заяву третьої особи: Боївської сільської ради Володарського району Донецької області, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що ані первісний позов, ані зустрічний позов задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, у судовому засіданні, із пояснень сторін, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактично шлюбних відносинах з 2004 року по 01.08.2013 р. З квітня 2005 року мешкали в будинку [ADDRESS]. Мають дитину, доньку - [PERSON], [INFO]. Будинок [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 15.04.2005 р. між ним та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Володарського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрованого 11.05.2005 р. у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам і інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. У судовому засіданні, з пояснень позивачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] встановлено, що при відчуженні [PERSON] будинку [ADDRESS] [PERSON], фактично мала місто угода купівлі-продажу зазначеного будинку, а тому, відповідно до вимог ст.235 ЦК України зазначена угода є удаваною. Главою 54 розділу ІІІ, підрозділу 1 ЦК України передбачені загальні положення про купівлю-продаж, предмет купівлі-продажу, форма договору та інше. В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. При цьому в судовому засіданні [PERSON] давала пояснення що 15 квітня 2005 року вона уклала саме договір купівлі-продажу, а не договір дарування. Сам договір вона не читала та їй було все одно як він називається. У відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] пред'явила позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування будинку, який фактично є договором купівлі-продажу, проте не надала доказів недійсності даного правочину, а тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування будинку [ADDRESS], слід відмовити. Крім того, приходячи до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування будинку та встановивши зазначену угоду удаваною, такою, що приховує угоду купівлі-продажу, суд звертає увагу на те, що зазначені вимоги є похідними від вимог про визнання спірного будинку спільним майном подружжя. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У судовому засіданні встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON], який було укладено 06.11.1988 р. у відділі РАГС Іванівської райради Одеської області, а тому позивачка [PERSON] не має права на будь-яке майно, набуте в період спільного мешкання з [PERSON] на підставі норм СК України. Наслідки пропуску строку позовної давності, передбачені ст.267 ЦК України, на застосуванні яких наполягав відповідач, суд не застосовує, оскільки встановив, що права позивачки порушені не були, а зі змісту ст.261 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS], в порядку ст.391 ЦК України, то він задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як пояснив [PERSON] у судовому засіданні він зареєстрував [PERSON] у належному йому будинку, як члена сім'ї, оскільки перебував із нею у фактично шлюбних відносинах. Оскільки у серпні 2013 року вони посварилися та з цього часу не мешкають разом, він її не вважає членом сім'ї, а тому вона втратила право користування житловим приміщенням. Частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, [PERSON] була зареєстрована у спірному будинку як член сім'ї [PERSON], оскільки перебувала з ним у фактично шлюбних відносинах. Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить ст. 383 ЦК України. Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Проте, [PERSON] не надано жодного доказу того, що [PERSON] чинить йому перешкоди в користуванні належним йому майні. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З пояснень [PERSON], акту обстеження житлово-побутових умов, складеного Боївською сільською радою 20.09.2013 р. вбачається, що [PERSON] не мешкає у спірному будинку з 01.08.2013 р. в зв'язку із тим, що власник будинку, колишній співмешканець [PERSON], - [PERSON] вигнав її з будинку та чинить перешкоди в її вселенню до нього. Доказів відсутності [PERSON] за місцем проживання без поважних причин понад 6 місяців, позивачем за зустрічним позовом [PERSON], не надано. Крім цього слід зазначити, що зустрічна вимога [PERSON] про зобов'язання [PERSON] знятися з реєстрації в спірному будинку є безпідставною, оскільки позивачем в її обґрунтування не надано жодних доказів, а тому в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи, що сторонам відмовлено в задоволенні, як основних так і зустрічних позовних вимог, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати, які були понесені сторонами відшкодуванню один одному не підлягають.

Outcome: dismissed