Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Чорнотисівська сільська рада про виселення. Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що з 20.02.1982 року по 11.07.2014 року позивачка - [PERSON], інвалід першої групи, перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Рішенням Виноградівського районного суду від 11.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано та даним судовим рішенням встановлено, що причиною розлучення подружжя [PERSON] є те, що відповідач зловживає спиртними напоями, в нетверезому стані погрожує позивачці фізичною розправою та чинить психологічний тиск на позивачку, позивачка є інвалідом 1-ї групи і така поведінка негативно впливає на здоров'я позивачки, що призвело до розпаду сім'ї. Незважаючи на розірвання шлюбу між сторонами, вдповідач продовжує без реєстрації проживати в належному їй житловому будинку в [ADDRESS], продовжує зловживати алкогольними напоями систематично влаштовує сварки, добровільно виселитись з будинку позивачки, відповідач не бажає. При цьому він користується електричною енергією, газом в будинку позивачки і не сплачує за їх використання жодної копійки. Житловий будинок в [ADDRESS] належить позивачці на підставі рішення Виноградівського районного суду від 11.02.2009 року по справі № 2-233/09, як спадкове майно після смерті батьків позивачки. Таким чином, даний житловий будинок не є спільним з відповідачем майном подружжя. Таким чином, відповідач на даний час без будь-яких законних правових підстав проживає в житловому будинку позивачки і при цьому робить життя позивачки у її власному будинку несптерпним, хоча має зареєстроване місце проживання в м.Виноградів. У зв'язку з вище викладеним позивачка змушена звернутись до суду із позовом про виселення відповідача [PERSON] з власного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення. В судове засідання позивачка [PERSON], не з»явилася, однак подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги заявленого позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Крім того, відповідач був повідомлений про час розгляду справи через засоби масової інформації, а семе через оголошення в газеті «Новини Закарпаття» за №95(4710) від 23.12.2017 року. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ст.ст. 280,281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі. Представник Чорнотисівської сілської ради Виноградівського району, будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з»явився. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Закону України № 2147 від 13.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України(у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Судом встановлено, що 20.02.1982 року по 11.07.2014 року позивачка - [PERSON], інвалід першої групи, перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Виноградівського районного суду від 11.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано та даним судовим рішенням встановлено, що причиною розлучення подружжя [PERSON] є те, що відповідач зловживає спиртними напоями, в нетверезому стані погрожує позивачці фізичною розправою та чинить психологічний тиск на позивачку, позивачка є інвалідом 1-ї групи і така поведінка негативно впливає на здоров'я позивачки, що призвело до розпаду сім'ї. Незважаючи на розірвання шлюбу між сторонами, вдповідач продовжує без реєстрації проживати в належному їй житловому будинку в [ADDRESS], продовжує зловживати алкогольними напоями систематично влаштовує сварки, добровільно виселитись з будинку позивачки, відповідач не бажає. При цьому він користується електричною енергією, газом в будинку позивачки і не сплачує за їх використання жодної копійки. Житловий будинок в [ADDRESS] належить позивачці на підставі рішення Виноградівського районного суду від 11.02.2009 року по справі № 2-233/09, як спадкове майно після смерті батьків позивачки. Таким чином, даний житловий будинок не є спільним з відповідачем майном подружжя. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.158 Житлового кодексу України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Позивачка [PERSON], як власник житлового будинку в [ADDRESS] не укладала і не бажає укладати з відповідачем договір найму свого житлового будинку, так як бажає проживати в своєму будинку сама спокійно, відповідач на даний час не являється членом моєї сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавдя або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, відповідач на даний час без будь-яких законних правових підстав проживає в житловому будинку позивачки і при цьому робить життя позивачки у її власному будинку несптерпним, хоча має зареєстроване місце проживання в м.Виноградів. Пунктом 43 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року судам рекомендовано врахувати при розгляді таких справ те, що «Частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку»виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк». Даної позиції дотримується також ВССУ, відповідно до п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне, відповідно до ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, та лише після спливу одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З урахуванням вищенаведеного, а також того, що відповідач [PERSON], фактично займаює житлові приміщення позивачки незаконно та небажає їх звільняти в добровільному порядку, суд прийшов до переконання, що заявлені вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved