Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у спільному майні подружжя. В своїй заяві вказала, що, починаючи з 19 листопада 1994 року по 29 листопада 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. В період шлюбу вони з відповідачем за рахунок спільних коштів придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS], оформивши договір купівлі - продажу від 05 липня 2001 року саме на ім»я [PERSON]. Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2006 року затверджена мирова угода по справі за її позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, згідно з якою за [PERSON] визнано право власності на автомобіль марки ВАЗ 21093, державний номерний знак [NUMBER] та жилу кімнату за № 6 згідно технічного паспорта на трикімнатну квартиру, площею 11.4 квадратних метри, квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на стінку меблеву, кухонний гарнітур, кухонний м»який куточок, диван, килим та телевізор «Панасонік», недобудований гараж у дворі будинку [ADDRESS], жилі кімнати за № 7, площею 16.9 квадратних метра та під № 4 площею 7.8 квадратних метра, квартири [ADDRESS] згідно технічного паспорта на спірну трикімнатну квартиру, а інші приміщення даної квартири залишено у спільному користуванні сторін. Провадження по справі закрито. При затвердженні мирової угоди та визнанні за кожним із подружжя права власності на окремі кімнати у квартирі суд не встановив частки кожного із співвласників. Оскільки житлова площа спірної квартири становить 36.10 кв.м, а за позивачкою визнано право власності на дві жилі кімнати загальною площею 24.7кв.м., тому остання зазначає, що її частка у праві власності становить 2/3, а відповідача 1/3 частини, виходячи з розрахунку 36.1:3=12.03; 24.7:12.03=2.05. При зверненні 17.11.2014 року до Реєстраційної служби Бахмацького районного управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], позивачці було відмовлено в реєстрації права власності в зв»язку з невизначеністю в ухвалі Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06.03.2006 року часток співвласників. Також позивачка зазначає, що після укладення 16.02.2007 року шлюбу з [PERSON], вона змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». За таких обставин, з урахуванням положень ст. 60, 68-70 СК України, просила постановити рішення, яким визначити що згідно ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06.03.2006 року їй належить 2/3 частки трикімнатної квартири за № 3 в будинку [ADDRESS], а [PERSON] належить 1/3 частка вказаної квартири. Уточнивши свої вимоги шляхом подання письмової заяви (а.с.60), скориставшись правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, з урахуванням ст. 372 ЦК України, позивачка просила постановити рішення, яким визначити, що згідно ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2006 року їй належить 62/100 частки трикімнатної квартири [ADDRESS], а [PERSON] - 38/100 частки цієї квартири. Уточнені позовні вимоги мотивувала тим, що загальна площа трикімнатної квартири [ADDRESS] становить 57.8 кв. м. згідно технічного паспорта на квартиру. За відповідачем судом визнано право власності на кімнату за № 6 площею 11.4 м.кв., а за нею право власності на кімнати за № 7 площею 16.9 кв.м та № 4 площею 7.8 кв.м, а решта приміщень площею 21.7 кв.м. (від 57.8 кв.м. загальної площі -(16.9+7.8+11.4) залишено у спільному користуванні сторін. З них по 1/2 частині (21.7:2), тобто по 10.85 кв.м. належить їй та відповідачу. Зазначає, що виходячи з вказаного розрахунку, у її власності є частина квартири площею 35.55 кв.м. (16.9+7.8+10.85), а у власності відповідача загальною площею 22.25 кв.м , виходячи з розрахунку 11.4+10.85. Якщо загальну площу квартири брати за 100%, то у її власності є 62/100 частини квартири, виходячи з розрахунку 35.55*100:57.8, а у власності відповідача 38/100 частини квартири 22.25*100:57.8. Відповідно до цих часток у спільній частковій власності КВП «Комунальник» здійснює нарахування за надані послуги з утримання житла в сумі 31.7 гривень (35.55 кв.м. *0.89 гривень за квадратний метр площі), а відповідачу в сумі 19.8 гривень (22.25 кв.м. *0.89 гривень за квадратний метр площі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала уточнені позовні вимоги і просила суд задовольнити їх у повному обсязі. На підтвердження своїх позовних вимог пояснила, що під час шлюбу з відповідачем ними була придбана квартира [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу виникла необхідність у розподілі спільно нажитого майна подружжя, в зв»язку з чим між ними була укладена мирова угода, яка ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2006 року була затверджена. За умовами вказаної мирової угоди за нею, окрім іншого майна, визнано право власності на кімнату за № 7 площею 16.9 кв.м. та за № 4 площею 7.8 кв.м. квартири [ADDRESS], а у власності [PERSON], окрім іншого майна, залишилися жила кімната за № 6 згідно технічного паспорта на трикімнатну квартиру площею 11.4 кв.м. зазначеної квартири. Інші приміщення залишилися в загальному користуванні. Вказана мирова угода в частині розподілу квартири, укладалася з тією метою, щоб в подальшому передати дану квартиру їх спільній дитині після досягнення нею повноліття. Розподіл квартири в такому розмірі був визначений з урахуванням того, що відповідач [PERSON] забрав собі більшу частину їх спільно нажитого майна, тому, за їх спільною згодою, йому переходила у власність менша частина квартири. В даному житлі вона особисто припинила проживати з 2009 року, а знялася з реєстрації з вказаного місця проживання в 2010 році в зв»язку з тим, що утворила нову сім»ю та змінила місце проживання, а саме: [ADDRESS]. Відразу після укладення мирової угоди не зареєструвала права власності на майно, визначене її умовами, зокрема кімнати квартири, так як не сподівалася, що все може так закінчитися. В зв»язку з наявністю ухвали про затвердження мирової угоди, яка ніким не оскаржувалася та набрала законної сили, вважала, що питання щодо розподілу квартири вирішено і не має значення коли саме вона здійснить реєстрацію права власності на своє ім»я, так як жодне законодавство, яке регулює питання реєстрації права власності, не містить визначених термінів здійснення такої реєстрації. Звертаючись до суду в 2006 році, нею були заявлені позовні вимоги саме про розподіл спільного майна подружжя, а не про встановлення порядку користування квартирою. Питання про виділення в натурі ні на час пред»явлення позову про розподіл майна ні на даний час вона не ставила, а лише просить вирішити питання з урахуванням положень ст. 372 ЦК України, яка врегульовує питання щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності шляхом визначення часток у спільному майні подружжя. Після набрання ухвалою законної сили, їх особові рахунки по сплаті витрат за користування житлом, були розподілені відповідно до кількості загальної площі, яка припадала в загальному на кожного з них. Вона особисто сплачувала кошти за 35.55 кв.м. згідно особового рахунку № [NUMBER]. Після того, коли [PERSON] зареєстрував вищевказану квартиру в Реєстраційній службі на своє ім»я, тоді вона вирішила також зареєструвати свою частину квартири, визначеної їй згідно ухвали про затвердження мирової угоди. Однак при зверненні до Реєстраційної служби Бахмацького РУЮ у листопаді 2014 року їй було відмовлено в здійсненні реєстрації права власності в зв»язку з невизначеністю часток співвласників спірної квартири. З 1999 року вона має вищу юридичну освіту і на даний час працює на посаді начальника Реєстраційної служби Бахмацького РУЮ. Змушена звертатися до суду з даного приводу, оскільки іншим шляхом позбавлена можливості захисти свої права. Вважає, що звернулася до суду в межах строку позовної давності, оскільки про порушення свого права їй стало відомо саме 17.11.2014 року - після письмової відмови Реєстраційної служби в здійсненні реєстрації права власності. Тому просила відмовити відповідачеві та його представникові в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, уточнених позивачкою, і пояснив, що, дійсно, під час шлюбу з останньою ними за договором купівлі-продажу від 05.07.2001 року, який було оформлено саме на його ім»я, була придбана квартира [ADDRESS]. Під час укладення мирової угоди про розподіл спільного майна подружжя, яка була затверджена ухвалою Бахмацького районного суду 06 березня 2006 року, він вважав, що в даній угоді вирішувалося питання не про розподіл квартири, а про встановлення порядку користування нею. Копію зазначеної ухвали він отримував, знайомився з її змістом, але не оскаржував її. Оскільки позивачка не вирішила питання про реєстрацію права власності на частини спірної квартири вчасно і з часу затвердження мирової угоди та з моменту, коли вона припинила проживати у спірній квартирі та з часу розірвання їх шлюбу минуло більше трьох років, просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог. Хоча квартира і була придбана під час шлюбу, але вважає, що саме він на даний час являється власником зазначеної квартири, так як вона зареєстрована на його ім»я і позивачка не має права на її частину, так як не проживає в ній більше трьох років, не утримує її та не цікавиться її станом. Під час укладення мирової угоди позивачка забрала собі частину їх спільного майна на значно більшу суму, ніж залишилася йому. Він особисто не проживає в спірній квартирі з 2008 року, так як створив іншу сім»ю, але до даного часу зареєстрований за вказаною адресою. Заперечує проти того, щоб якась частина квартири належала позивачці, так як від іншого шлюбу він має двоє дітей, яких необхідно забезпечувати матеріально. Він своєчасно сплачував кошти за надані послуги по утриманню будинку і прибудинкової території після розірвання шлюбу та укладення мирової угоди, але вважав, що нарахована йому сума - це плата за всю площу квартири, а не за її частину. Сам особисто він не надавав до КВП «Комунальник» ухвали про затвердження мирової угоди від 06.03.2006 року для розмежування особових рахунків з позивачкою по сплаті комунальних послуг. Просив також врахувати, що позивачка з 1999 року має вищу юридичну освіту та з часу створення працює на посаді начальника реєстраційної служби Бахмацького РУЮ, а тому могла передбачати наслідки спливу строку позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в зв»язку з пропуском строку позовної давності та прийняти до уваги його пояснення, надані в судовому засіданні та письмові пояснення і заперечення, які містяться в матеріалах справи (а.с. 49, 52, 84-85, 92-94). Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала і заперечувала проти їх задоволення, оскільки вважає, що заявлені позивачкою позовні вимоги не є способом захисту, визначеним ЦК України. Остання, відповідно до ухвали суду від 06.03.2006 року не набула належним чином права власності на житло, визначене в змісті даної ухвали суду, так як не зареєструвала його ні в органах БТІ ні в Реєстраційній службі відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З моменту придбання і до даного часу власником квартири [ADDRESS] являється відповідач -[PERSON]. Право власності відповідно до законодавства, виникає саме з моменту державної реєстрації цього права. Так як сторони в мировій угоді просили залишити у власності жилі кімнати, а приміщення загального користування залишені у спільному користуванні, вважає, що в даній мировій угоді мова йшла лише про порядок користування квартирою. На її думку, розрахунок площі квартири, здійснений позивачкою в позовній заяві, є взагалі хибним і при цьому нею не враховано, що та площа квартири, яка залишилися у спільному користуванні, є власністю саме відповідача. Зазначену квартиру поділити неможливо, так як вона знаходиться в багатоповерховому будинку, тому вона є неподільною річчю. Враховуючи, що позивачка не набула права власності на квартиру на підставі ухвали Бахмацького районного суду від 06.03.2006 року, виселилися зі спірної квартири в 2009 році та з 2010 року знялася з реєстрації із вказаної квартири, не приймає участі у її утриманні, тому з часу розірвання шлюбу, а саме: з 29.11.2005 року почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій позивачки. Просила відмовити в задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності та з урахуванням письмових пояснень та заперечень, наявних в матеріалах справи (а.с. 84, 92-94). Допитаний в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON], який доводиться рідним братом відповідачеві, показав, що проживає в будинку, в якому розташована спірна квартира, але це різні під»їзди. [PERSON] не проживає у квартирі приблизно протягом останніх чотирьох років. Особисто він в квартирі не був і не може пояснити чи залишала вона там свої речі. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON], який доводиться двоюрідним братом відповідачеві, показав, що проживає в [ADDRESS], по - сусідству з позивачкою. Вказаний будинок придбав у 2013 році і може підтвердити, що позивачка постійно проживає за адресою [ADDRESS]. Вислухавши сторони та представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, що передбачено ч.1 ст. 55 Конституції України. Згідно ст. 15 ЦК України «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». Як встановлено в судовому засіданні, сторони ([PERSON] та [PERSON]) перебували в зареєстрованому шлюбі, починаючи з 19 листопада 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.4), який за рішенням суду було розірвано 29 листопада 2005 року (а.с.5). За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2001 року, зареєстрованого на ім»я [PERSON], ними було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Як вбачається з копії рішення від 26 лютого 2003 року п»ятої сесії двадцять четвертого скликання Бахмацької міської ради Бахмацького району Чернігівської області «Про перейменування вулиць», назву вулиці «[ADDRESS]» перейменовано на «[ADDRESS]» (а.с.81). Відповідно до ч.1 ст. 175 ЦПК України «Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов»язків сторін та предмета спору». Ухвалою суду від 06 березня 2006 року, яка не оскаржувала і набрала законної сили, затверджено мирову угоду від 06 березня 2006 року, укладену між [PERSON] та [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, відповідно до умов якої: за [PERSON] визнано право власності на автомобіль марки ВАЗ 21093, державний номерний знак [NUMBER] та жилу кімнату за № 6 згідно технічного паспорта на трикімнатну квартиру, площею 11.4 квадратних метри, квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на стінку меблеву, кухонний гарнітур, кухонний м»який куточок, диван, килим та телевізор «Панасонік», недобудований гараж у дворі будинку [ADDRESS], жилі кімнати за № 7, площею 16.9 квадратних метра та за № 4 площею 7.8 квадратних метра, квартири [ADDRESS] згідно технічного паспорта на спірну трикімнатну квартиру, а інші приміщення даної квартири залишено у спільному користування сторін. Провадження по справі закрито (а.с.38). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], позивачка після укладення 16 лютого 2007 року шлюбу змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.11). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». За приписами ч.1 ст. 208 ЦК України ухвала є однією із форм судового рішення. За повідомленням КП Прилуцьке МБТІ від 21.11.2014 року та інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об»єкта нерухомого майна від 27.11.2014 року, власником квартири [ADDRESS], являється саме [PERSON] (а.с. 36-37). Відповідно до ст. 60 СК України «Майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя». Згідно ст. 68 СК України «Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України». У разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що визначено ч.1 ст. 70 СК України». Відповідно до ч.1-3 ст. 372 ЦК України «Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється». Відповідно до ч.1, 3 ст. 368 ЦК України «Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом». Як вбачається з пояснень відповідача [PERSON] та його представника, останні просять відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав спливу строк позовної давності щодо будь-яких майнових претензій позивачки, який, на їх думку, почав спливати з 29 листопада 2005 року, тобто з моменту розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до ст. 257 ЦК України «Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові». Абзацом четвертим пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин, «Передбачений ч.3 ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу». Такі ж норми містяться і у абзаці третьому пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого «Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності». Згідно ч.2 ст. 72 СК України «До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності». Як вбачається з матеріалів справи та зі змісту ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2006 року, предметом спору, з позовними вимогами про вирішення якого звернулася позивачка [PERSON], було питання про розподіл спільного майна подружжя. Так як вказане питання було вирішено сторонами шляхом укладення мирової угоди, умови якої вони визначили добровільно, тому вона була затверджена судом, а отже, і питання майнових прав подружжя було вирішено в межах строку позовної давності. Пояснення відповідача та його представника з приводу того, що під час укладення та затвердження мирової угоди судом, ймовірно вирішувалося питання щодо порядку користування спірною квартирою, суд не може прийняти до уваги, так як предметом спору був розподіл спільного майна подружжя, і відповідач, отримавши копію ухвали та ознайомившись з нею, у разі незгоди з її змістом, не був позбавлений можливості оскаржити її в передбаченому законодавством порядку. Як встановлено в судовому засіданні 17 листопада 2014 року позивачка звернулася до Реєстраційної служби Бахмацького районного управління юстиції із заявою про реєстрацію за нею права власності на квартиру [ADDRESS], яка є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, згідно ухвали Бахмацького районного суду від 06.03.2014 року, проте їй було відмовлено у здійсненні такої реєстрації в зв»язку з тим, що в даній ухвалі не визначено частки співвласників та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визначення часток (а.с.10). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачка звернулася до суду з вказаними вимогами в межах строку позовної давності, так як про порушення свого права на житло вона дізналася саме 17 листопада 2014 року. Як вбачається з повідомлень Бахмацького виробничого підприємства «Комунальник» за № 314 від 04.12.2014 року та 344 від 23.12.2014 року особові рахунки по сплаті витрат за надані послуги по утриманню будинку і прибудинкової території по вищевказаній квартирі були розмежовані та нараховувалися згідно наданих відповідачем документів (а.с. 48, 69). Факт сплати коштів за окремими особовими рахунками підтверджується також копіями квитанцій, наданими сторонами (а.с. 45, 72-76). Як представник відповідача так і відповідач в судовому засіданні та в письмових запереченнях проти позовних вимог посилалися на ту обставину, що позивачка, маючи ухвалу про затвердження мирової угоди, не зареєструвала її належним чином в органах БТІ, які мали повноваження щодо реєстрації права власності на час затвердження мирової угоди або в подальшому в Реєстраційній службі шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових право на нерухоме майно, так як на такий вид майна право власності виникає з моменту державної реєстрації цього права. Ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ні Тимчасовим положенням «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року, який втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року за № 1844/5, якими врегульовано питання щодо державної реєстрації, не передбачено будь-якого обмеження терміну здійснення такої реєстрації. Суд, при затвердженні мирової угоди від 06.03.2006 року, визнав за сторонами право власності на окремі приміщення квартири, але не визначив частки співвласників. Відсутність в ухвалі суду посилання на розмір часток співвласників являється підставою для відмови позивачці в реєстрації права власності в Реєстраційні службі Бахмацького РУЮ. Суд повністю погоджується з розрахунком, зазначеним позивачкою в уточненій позовній заяві щодо розрахунку часток, які були виділені сторонам згідно з ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06.03.2006 року, і становлять: [PERSON] належить 38/100 частки трикімнатної квартири [ADDRESS], а [PERSON] належить 62/100 частки вказаної квартири, так як він проведений з урахуванням технічного паспорту на вказану квартиру (а.с. 7,8). Такий розрахунок здійснено виходячи з наступного: загальна площа трикімнатної квартири [ADDRESS] становить 57.8 кв. м. згідно технічного паспорта на квартиру. За відповідачем судом визнано право власності на кімнату за № 6 площею 11.4 м.кв., а за позивачкою право власності на кімнати за № 7 площею 16.9 кв.м та № 4 площею 7.8 кв.м, а решта приміщень площею 21.7 кв.м., виходячи з розрахунку: від 57.8 кв.м. загальної площі -(16.9+7.8+11.4) залишено у спільному користуванні сторін. З них по 1/2 частині (21.7:2), тобто по 10.85 кв.м. належить позивачці та відповідачу. Виходячи з вказаного розрахунку, у власності позивачки є частина квартири площею 35.55 кв.м. (16.9+7.8+10.85), а у власності відповідача загальною площею 22.25 кв.м (11.4+10.85). Якщо загальну площу квартири брати за 100%, то у власності позивачки є 62/100 частини квартири, виходячи з розрахунку 35.55*100:57.8, а у власності відповідача 38/100 частини квартири, виходячи розрахунку 22.25*100:57.8. Також суд приймає до уваги, що відповідно до цих часток КВП «Комунальник» здійснює нарахування за надані послуги з утримання житла: позивачці в сумі 31.7 гривень: 35.55 кв.м. *0.89 гривень за квадратний метр площі, а відповідачу в сумі 19.8 гривень: 22.25 кв.м. *0.89 гривень за квадратний метр площі (а.с. 69) Суд не погоджується з розрахунком, здійсненим відповідачем та його представником, відповідно до якого: оскільки позивачці передано 2 кімнати загальною площею 24.7 кв.м., виходячи з розрахунку 16.9+7.8=24.7,тому вся інша частина площею 33.1 кв. м. (57.8-24.7=33.1) залишена у власності відповідача. Тоді, з урахуванням розрахунку позивачки, за нею слід визнати частку в розмірі 43/100, виходячи з розрахунку 24.7*100:57.8=42,73. При такому розрахунку, як зазначає відповідач та його представник частка відповідача повинна становити 57/100 (а.с.93). При здійсненні свого варіанту розрахунку відповідачем приймається до уваги вся загальна площа квартири, а не житлова, хоча ухвалою про затвердження мирової угоди визначено, що всі інші приміщення вказаної квартири залишаються у спільному користуванні сторін. При вирішенні вказаного питання суд також враховує, що при затвердженні мирової угоди ухвалою суду від 06.03.2006 року про розподіл спільного майна подружжя, провадження по справі закрито на підставі ст. 205 п.4 ЦПК України. Тому з урахуванням положень ч.3 ст. 206 ЦПК України, відповідно до якої: «У разі закриття провадження по справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається», позивачка буде позбавлена можливості захистити майнові права щодо отримання частини спільно нажитого майна подружжя. За таких обставин захист цивільних прав останньої підлягає саме в судовому порядку і у спосіб, обраний нею. Відповідно до ст. 88 ЦПК України «Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено». Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивачки 243 гривні 60 копійок в рахунок повернення витрат, понесених по сплаті судового збору, які підтверджені документально (а.с. 1). Накладену в порядку забезпечення позову ухвалою суду від 25 листопада 2014 року заборону [PERSON] на вчинення будь-яких правочинів з квартирою [ADDRESS] зняти після набранням рішенням законної сили і оформленням позивачкою [PERSON] права власності на відповідну частину вказаної квартири.

Outcome: approved