Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вказавши в позові, що вона з 24.02.2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Глибоцького районного суду від 08.04.2013 року. Під час шлюбу у них народився син: [PERSON], [INFO], який на час звернення до суду є здоровим і не перебуває на диспансерному обліку. Відповідач, будучи батьком дитини, більше двох років як залишив сімю, виїхав за кордон, до сімї не повертався, допомоги не надає. Позивачка на даний не працює. З метою стягнення аліментів з відповідача, позивачка зверталась до суду 01.04.2013 року, однак у звязку з обіцянками відповідача приїхати додому та вирішити питання матеріального утримання сина, була подана суду заява про залишення позовної заяви без розгляду. Відповідач своєї обіцянки не виконав, кошти на утримання дитини не надає. А тому, позивачка просить суд стягнути аліменти з відповідача на утримання спільного сина, у твердій грошовій сумі в розмірі 605 гривень на місяць починаючи з 01.04.2013 року по 30.11.2013 року включно, та в розмірі 643 гривень на місяць починаючи з 01.12.2013 року до досягнення дитиною повноліття. На вказаний позов відповідач [PERSON] подав заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково, а саме в розмірі 300 гривень, які просив з нього стягувати на утримання сина починаючи з 27.05.2014 року. При цьому вказує на те, що після звернення позивачки до суду в квітні 2013 року, між ними було досягнуто домовленості про утримання сина, у звязку з чим позивачка подала до суду заяву про залишення позову без розгляду, і у 2013 року у разі невиконання цих домовленостей, позивачка мала можливість повторно не звернутись до суду з аналогічним позовом, однак цього не зробила. Ці обставини підтверджують, що відповідач матеріально забезпечував дитину в повному обсязі, а тому стягнення аліментів в даному випадку на думку відповідача можливе лише з часу повторного звернення до суду. Також відповідач просить врахувати, що він на даний час перебуває за межами України і ніде не працює, і згоден сплачувати аліменти у розмірі 300 гривень на місяць. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю і просили суд позов задовольнити, при цьому позивачка вказала на те, що вона зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів 01.04.2013 року, однак подала суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки відповідач обіцяв врегулювати між ними спірні питання щодо поділу спільного майна подружжя, а саме будинку, а також мав відкрити банківський рахунок на імя їх спільного сина, куди мав перераховувати гроші на його утримання, при цьому своєї обіцянки не виконав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме у розмірі 300 грн. щомісячно і саме в такому розмірі просила суд визначити розмір аліментів, при цьому починаючи з 27.05.2014 року, тобто з часу звернення позивачки до суду, оскільки зі слів свого довірителя їй відомо, що він виконував досягнуті між ними домовленості про матеріальне забезпечення сина, і передав гроші на його утримання в розмірі по 50 Евро на місяць. Вислухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, і це не заперечується сторонами по справі, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу з 24.02.2005 року по 08.04.2013 року, і під час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Крім цього судом встановлено, що 01.04.2013 року позивачка зверталась до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача, однак 24.04.2013 року у звязку з досягнутою згодою, про те, що відповідач буде добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини, позивачка подала заяву про залишення свої позовної заяви без розгляду. Факт досягнення згоди про те, що відповідач добровільно буде матеріально утримувати дитину було підтверджено в судовому засіданні позивачкою, а також це підтвердив і відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву, та його представник в судовому засіданні вказували на те, що відповідач належним чином виконував домовленості про матеріальне утримання сина, при цьому представник відповідача вказувала, що її довіритель передавав з Італії по 50 Евро на місяць своїй матері, а вона у свою чергу передавала ці кошти матері позивачки [PERSON], на утримання сина. Допитана в якості свідка [PERSON], яка є матірю позивачки, пояснила, що їй відомо, що після звернення до суду у квітні 2013 року між її донькою та відповідачем було досягнуто домовленості, що останній добровільно буде матеріально утримувати сина, відкриє на його імя рахунок, куди буде перераховувати кошти, однак своїх обіцянок він не виконував, жодних коштів він не передавав, в тому числі від матері відповідача, свідок будь-яких коштів для онука не отримувала. При цьому, відповідач та його представник не надали суду жодних інших доказів про те, що з квітня 2013 року відповідач надавав будь-яку матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] Згідно з вимогами ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Таким чином, оскільки позивачка [PERSON] надала суду докази, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а саме зверталась до суду з відповідним позовом, після чого досягла домовленості з відповідачем про добровільне матеріальне забезпечення ним дитини, однак відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає та ухиляється від передбаченого законом обовязку утримувати дитину, а тому суд вважає за необхідним стягнути аліменти з відповідача з 01 квітня 2013 року, тобто з моменту першого звернення позивачки до суду. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 670 від 22.05.2014 року, до складу сімї позивачки входять: син [PERSON], колишній чоловік [PERSON]. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 767 від 06.06.2014 року, [PERSON] на даний час не працює, зареєстрований в [INFO], але його місце проживання не відоме. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 22.05.2014 року №667, позивачка проживає у [INFO], не працює, підсобного господарства не має, проживає в посередніх умовах. Згідно довідки Старововчинецького ЛАЗПСМ [PERSON], [INFO], здоровий. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд враховує всі обставини справи, вимоги розумності, виваженості, співмірності і справедливості, майновий стан сторін, розмір їх доходів, стан здоровя дитини, те що відповідач фізично здоровий, офіційно не працює, інших утриманців не має, стягнення по виконавчих листах з нього не проводиться, а тому, за таких обставин, суд дійшов висновку визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 550 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного, ст.ст. 180-183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial