Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 22.11.2016р. з позовною заявою, в якій зазначила, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Розмір частки позивачки - 3/4, а відповідача - 1/4. Спірна квартира є однокімнатною і її загальна площа складає 30,3кв.м, що унеможливлює її поділ або спільне користування нею сторонами. Зазначена квартира є єдиним житлом позивачки, а відповідач має інше житло. Тому вона просить суд припинити право власності відповідача [PERSON] на 1/4 частину квартири, у зв'язку з чим, стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію в сумі 70000грн., та визнати за нею право власності на 1/4 частину цієї квартири. Відповідач та його представник - адвокат Хомік С.Г. - в судовому засіданні позовні вимоги та обставини, викладені в позові, визнали в повному обсязі. Просили задовольнити позов. В судове засідання позивач не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача - [PERSON], який діє на підставі довіреності, - в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Зауважив, що укладення мирової угоди між сторонами є неможливим, оскільки вони не можуть самостійно узгодити основних питань. Тож просив задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторонам на праві приватної спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] /а.с.3, 7-8/. При цьому розмір частки позивачки складає 3/4, а відповідача - 1/4. Спірна квартира є однокімнатною. Загальна площа квартири складає 30,3кв.м /а.с.4-5/. В квартирі проживає одна позивачка /а.с.6/. Відповідач не проживає у спірній квартирі і має для проживання інше житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] /а.с.7-8/. Спільне користування квартирою сторонами неможливе і в добровільному порядку вони не можуть вирішити це питання, тому позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом і просить припинити право власності відповідача на його частку квартири, стягнувши з неї на його користь 70000грн, що складає 1/4 частку ринкової вартості квартири. Зазначені обставини справи визнаються сторонами і частково підтверджуються належними письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними. При цьому в якості доказів судом досліджено свідоцтво про право на спадщину за заповітом /а.с.3/, технічний паспорт на квартиру /а.с.4-5/, довідка КП «Придніпровська СУБ» від 21.11.2016р. щодо осіб, які проживають у спірній квартирі /а.с.6/, витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно /а.с.7-8/, звіт експертної оцінки вартості спірної квартири /а.с.9-11/, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.11.2014р. /а.с.12-13/ та від 24.12.2015р. /а.с.32-35/, квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок суду /а.с.29-31/. Тож спір між сторонами виник з правовідносин щодо права власності і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК. Натомість зі змісту ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес лише таким способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.11 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною четвертою статті 174 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст.321, 328, 358, 365, 392 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує клопотання представника позивача про відсутність необхідності відшкодування позивачці понесених нею судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved