Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком з надвірними будівлями по вул. Старокримській, 33 в м.Харкові, шляхом визнання її сина - [PERSON], таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням, та просила примусово зняти його з реєстраційного обліку за адресою м. Харків, вул. Старокримська, 33. В обгрунтування своїх вимог посилалася на те, що їй на праві власності належить домоволодіння за адресою м. Харків, вул. Старокримська, 33. За вказаною адресою зареєстрований відповідач. Однак з дня реєстрації та до теперішнього часу її син [PERSON] у вказаному домоволодінні не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Порушення прав власника полягає у наявності реєстрації у квартирі відповідача , який фактично проживає за іншою адресою, добровільно з реєстрації не знявся, та позивачка несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, та позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Зазначає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням та підлягає примусовому зняттю з реєстрації. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, хоча підтвердив, що у домоволодінні не проживає. У останнє судове засідання не зявився, повідомлений про слухання справи був належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319. 321 ЦК України). Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого\~ майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, \~спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, право користування житлом має речово-правовий характер та на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні може бути припиненим. Як свідчать матеріали справи, позивачка є власницею 1/2 частини домоволодіння за адресою м. Харків, вул. Старокримська, 33 на підставі Договору дарування посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.04.2012 року. Відповідач 12.02.2002 року був тимчасово зареєстрований за адресою [INFO]. Відповідач по справі більше року не проживає за місцем рестрації. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили ці обставини. Так, свідок [PERSON], яка проживає по сусідству з 2003 року, та знайома також із позивачкою, знає відповідача [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] за адресою м. Харків, вул. Старокримська, 33 ніколи не проживав, та вже тривалий час він проживає із жінкою неподалік, на сусідній вулиці, у них є спільна дитина. Свідок [PERSON], суду пояснила, що з 2003 року проживає у домоволодінні навпроти будинку 33 по вул. Старокримська у м. Харкові. Знає позивачку тривалий час. Їй відомо що у позивачки є два сини. Син [PERSON] ніколи у вказаному домоволодінні не проживав. Усі ремонтні роботи у будинку проводили позивачка із чоловіком. [PERSON] проживає у цивільної дружини неподалік. Таким чином, відповідач тривалий час не проживає за адресою реєстрації, однак в добровільному порядку він не знявся з реєстрації, чим порушує право власника на вільне володіння користування та розпорядження майном, а саме домоволодінням, що знаходиться за адресою м. Харків, вул Старокримська, 33. За викладених обставин позовні вимоги про визнання [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в звязку з чим підлягають до задоволення. Питання щодо примусового зняття відповідача з реєстрації безпідставне, оскільки характерною рисою примусового виконання є участь державної виконавчої служби, що у даних правових відносинах не передбачено. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд не позбавлений права на визначення порядку виконання рішення, що дозволить виконати вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 р., відповідно до якої права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, суд в порядку ст.217 ЦПК України, вважає за необхідне встановити порядок виконання рішення суду, зазначивши, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: partial