Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики,і свої вимоги мотивує тим, що 05 вересня 2009 року між нею та [PERSON],був укладений договір позики, відповідно до якого позивачка, як позикодавець передала 10 000 доларів CШA відповідачу, а відповідач взяв на себе зобов»язання повернути надані йому у борг гроші до 05 грудня 2009 року. На підтвердження отриманих коштів відповідачем була власноруч написана розписка. В обумовлений договором термін позика повернута не була, натомість Відповідач написав ще одну розписку від 06.09.2012 року, в якій підтвердив взяті раніше на себе боргові зобов»язання та просив продовжити строк повернення взятих грошових коштів до 06.09.2013 року. У зв»язку з тим, що відповідач відмовляється у добровільному порядку повернути грошові кошти , тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом порушених майнових прав та інтересів та просить суд стягнути з [PERSON] на її користь основну суму боргу за договором позики в розмірі 82 000 гривень, що на день подачі позову еквівалентно 82000 гривень, інфляційні втрати в сумі 29959, 52 грн. та 3% річних від просроченої суми за весь час просрочення у розмірі 7386,74 грн. [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON], в якому просить визнати договір позики недійсним, яка згідно Ухвали Радомишльського районного суду від 31.03.2014 року була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Свої позовні вимоги позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом [PERSON] мотивує тим, що він 05.09.2009 року у позивачки за первісним позовом не позичав грошові кошти у сумі 10000 доларів США,а позивач значно меншу суму, а розписка була написана під впливом його колишньої дружини [PERSON], яка ввела його в оману, повідомивши неправдиві дані, що її мати знаходиться у скрутному матеріальному стані і їй потрібна допомога. Крім того, [PERSON] за зустрічним позовом зазначив, що у період з 29.07.2006 року по 2011 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з дочкою позивачки за первісним позовом - [PERSON] і на час написання зазначеної розписки, остання не надавала йому письмову згоду на укладення договору позики, а відтак на думку позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом боргова розписка (договір позики) не відповідає вимогам закону і є підставою для визнання її недійсною,тому просив суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] про стягнення боргу за договором позики за безпідставністю, та ухвалити рішення яким визнати договір позики ( боргову розписку) від 05.09.2009 року укладений між ним і [PERSON] недійсним. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у первісному позові, у задоволені зустрічного позову [PERSON] просила відмовити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, та просив відмовити у задоволені первісного позову [PERSON] Вислухавши пояснення сторін,вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом достоіменно встановлено факт отримання відповідачем за первісним позовом [PERSON] коштів від позивачки за первісним позовом [PERSON], що підтверджується наданим суду оригіналом розписки від 05.09.2009 року, згідно якої, [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 10000 доларів США . Термін виконання зобов»язання встановлений в розписці визначено 05 грудня 2009 року. Як пояснила у судовому засіданні позивачка за первісним позовом, [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі та не повернув суму заборгованості за розпискою у строк, який в ній визначено, що і стало підставою для звернення з даним позовом. З огляду на те, що кошти за розпискою відповідач за первісним позовом [PERSON] повинен був повернути в строк до 05 .12.2009 року, то з цього часу відповідач за первісним позовом є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором та законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки за первісним позовом щодо стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики , що підтверджуються розпискою підлягають задоволенню, а саме у розмірі 82 000 грн. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивачка за первісним позовом також просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та 3% річних, при цьому суму заборгованості визначає за період з грудня 2010 року по 01.12.2013 року. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено факт порушення відповідачем умов взятого на себе зобов'язання за договором позики, суд вважає, що вимоги по стягненню трьох відсотків річних у сумі 7386 грн. 74 коп. є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають до задоволення. Суд не знаходить підстав для задоволеня вимог в частині стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, виходячи з наступного. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ст. 625 ч.2 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. Як убачається з розписки, що міститься в матеріалах справи [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, тому підстави стягувати суму з урахуванням індексу інфляції відсутні. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом , відповідача за первісним позовом то його позовні вимоги заявлені в зустрічному позові задоволенню не підлягать з огляду на наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. [PERSON] не надав до суду будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували те, що він не позичав гроші у [PERSON], а розписка написана під впливом колишньої дружини [PERSON], яка ввела його в оману. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Укладений договір позики є двостороннім правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 с т. 203 Ц К України. Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також, ч. 3 ст. 65 Сімейного Кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що його колишня дружина [PERSON] не давала йому згоду на укладення договору позики, а тому цей договір не є дійсним. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами [PERSON] з огляду на те, що зобов'язання за договором позики одного з подружжя не створює обов'язків для другого. Положення ст. 65 Сімейного Кодексу України не стосуються права одного із подружжя на забезпечення виконання зобов'язань, оскільки договір позики грошей не є формою розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може буди визнаний судом недійсним. В данному зустрічному позові відсутнє жодне посилання на норму закону, внаслідок якого можливо було б визнавати його недійсним. Оскільки для укладання договору позики ( розписки) від 05.09.2009 року було достатньо простої письмової форми, він не потребував обов'язкового нотаріального посвідчення, тому письмова згода [PERSON] на його укладання не була потрібна. Укладаючи договір позики, [PERSON] не вчиняв дій щодо розпоряджання спільним майном подружжя, а взяв на себе обов'язок щодо повернення предмета позики. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ДПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню частково, в задоволені зустрічного позову слід відмовити. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача за первісним позовом на користь [PERSON] підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 1194 грн. 46 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial