Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» про визнання недійсним умов договору, посилаючись на наступні обставини. Між [PERSON] (далі - позивач) та ТОВ «Трускавецьінвест» (далі - відповідач) виникли правовідносини відносно готельного обслуговування (бронювання номеру). За приписами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про туризм» сфера суспільних відносин що склалася між сторонами підпадає під предмет правового регулювання законодавства про захист прав споживачів. Позивач в телефонному режимі (п 3.1 Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання послуг, Затверджені Наказом Державної туристичної адміністрації України №19 від 16.03.2004 року, далі - Правила) подав заявку відповідачу на бронювання двомісного номера в готельному комплексі «СПА - Женева», корпус Цезарь (адреса: м. Трускавець, вул. Суховілля 61-63) починаючи з 25.08.2013 року по 07.09.2013 року. На підтвердження бронювання відповідачем було виставлено рахунок № 1807 тр - 2247 від 18.07.2013 року. Позивачем було оплачено зазначений рахунок в сумі 11671,00 грн, що підтверджується копією квитанції № 1027054-1 від 22.07.2013 року. Таким чином, відповідно до п. 3.1 Правил, сторони уклали договір на бронювання номерів. За умовами укладеного договору позивач повинен був 25.08.2013 року заїхати до готельного комплексу «СПА - Женева», що знаходиться за адресою: м. Трускавець, вул.. Суховілля 61-63. Однак 24.08.2013 року у позивача стався приступ хронічного калькульозного холециститу та печіночної коліки. Зазначена обставина підтверджується довідкою Центральної міської лікарні № 6 та консультативним висновком хірургічного відділення Центральної міської лікарні № 6 м. Донецька. У зв'язку із наведеними обставинами, позивач не зміг прибути в обумовлений час до готельного комплексу «СПА-Женева». 24.082013 року, [PERSON] (батько-позивача) в телефонному режимі зателефонував до відповідача та повідомив про неможливість прибуття позивача 25.08.2013 року до м. Трускавець (анулювання. бронювання). У подальшому представники відповідача телефонували безпосередньо позивачу, який підтвердив зазначену інформацію. Зазначені відомості можуть бути підтверджені показами свідка [PERSON] та виписками вихідних та вхідних розмов позивача та [PERSON]. На теперішній час позивач не скористався послугами відповідача, дати бронювання давно минули, однак не дивлячись на зазначене, позивачу до цього часу не повернуто кошти сплачені за рахунком № 1807 тр - 2247 від 18.07.2013 року. Позивач вважає, що кошти у відповідача знаходяться без достатньої правової підстави, у зв'язку із чим, відповідач зобов'язаний повернути їх у повному обсязі позивачу. Як вже зазначалося між сторонами склалися відносини, що регулюються договором на бронювання номерів. Відповідно до п. 1.3 Правил, анулювання це відмова замовника від заброньованих послуг. Анулювання поділяється на три види: своєчасне анулювання, пізнє анулювання неприбуття. В разі пізнього анулювання або неприбуття готель стягує штраф з замовника згідно з умовами викладеними в договорі. Таким чином, Правила дозволяють замовнику відмовитися від договору в односторонньому порядку (анулювати замовлення), натомість готель має право стягувати замовника штраф обумовлений договором. Договір між сторонами укладався не в формі єдиного документу а в формі обміну листами, телефонних розмов. В тексті рахунку № 1807 тр - 2247 від 18.07.2013 року зазначається, що у випадку ануляції або не заїзду кошти не повертаються. Таким чином, договором сторін фактично передбачений штраф у розмірі 100% суми оплати. Зазначену умову договору позивач вважає незаконною та обґрунтовує це наступним. Відповідно до припису ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з правилом ч. 2 ст. 18 зазначеного закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотним дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача. Таким чином, умова договору про штраф у розмірі 100% суми вартості послуг є явно несправедливою, суперечить принципу добросовісності та є свідчення наявності істотного, дисбалансу прав та обов'язків споживача оскільки при повній відсутності надання послуг зі сторони відповідача він не повертає усі кошти, за фактично ненадані послуги (фактична це є конфіскаційною санкцією). Крім цього, як вже зазначалося п. 1.3 Правил дозволяє встановлювати штраф готелю лише у разі пізнього анулювання або неприбуття. Правили не дозволяють готелю встановлювати штраф у раз своєчасного анулювання. Всупереч цьому припису в договорі укладеному сторонами є умова про наявність штрафу у всіх без виключення випадках анулювання, зазначене в свою чергу суперечить п. 1.3. Правил. Згідно з приписом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання положень договору несправедливими, таке положення визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити, цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. В свою чергу згідно з приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Таким чином, умова договору про неповернення коштів у випадку ануляції або не заїзду до готелю суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п 1.3. Правил та повинна бути визнана судом недійсною. Як вже зазначалося фактично послуги готелю не були надані. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання між сторонами є за своєю природою зустрічними (ч. 1 ст. 538 ЦК України). Обов'язок позивача сплатити послуги кореспондується обов'язку відповідача надати послуги з розміщення та інші додаткові послуги. В свою чергу, відповідач не виконував та не може виконати на теперішній час свого зустрічного обов'язку (у зв'язку із закінченням строку договору), однак до цього часу утримує у себе кошти позивача. Таким чином, в силу відсутності підстави сплати коштів (невиконаний зустрічний обов'язок) такі кошти є безпідставно отриманими у розумінні ст. 1212 ЦК України та підлягають поверненню позивачу. Просила суд визнати недійсною умову договору (викладену в рахунку № 1807 тр - 2247 від 18.07.2013 року) укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» (код ЄДРПОУ 30439207) щодо бронювання двомісного номеру в готельному комплексі «СПА - Женева» корпус Цезарь починаючи з 25.08.2013 року по 07.09.2013 року щодо неповернення коштів у випадку ануляції чи не заїзду до готелю; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» (код ЄДРПОУ 30439207) суму у розмірі 11671,00 грн.; судові витрати (в тому числі витрати на правову допомогу) покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач ТОВ «Трускавецьінвест» в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить поштове повідомлення та належним чином оформлена телефонограма. Відповідно до ч. 6 ст. 74 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв»язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Ухвалою суду від 31 жовтня 2013 року було відкрито та призначено до розгляду справа за позовною заявою [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» про визнання недійсним умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого, не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем ТОВ «Трускавецьінвест» виникли правовідносини відносно готельного обслуговування (бронювання номеру). Позивач в телефонному режимі (п 3.1 Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання послуг, Затверджені Наказом Державної туристичної адміністрації України №19 від 16.03.2004 року, подала заявку відповідачу на бронювання двомісного номера в готельному комплексі «СПА - Женева», корпус Цезарь (адреса: м. Трускавець, вул. Суховілля 61-63) починаючи з 25.08.2013 року по 07.09.2013 року. На підтвердження бронювання відповідачем було виставлено рахунок № 1807 тр - 2247 від 18.07.2013 року. Позивачем [PERSON] було оплачено зазначений рахунок в сумі 11671,00 грн, що підтверджується копією квитанції № 1027054-1 від 22.07.2013 року, яка наявна в матеріалах справи. Встановлено, що у позивачки [PERSON] 24.08.2013 року стався приступ хронічного калькульозного холециститу та печіночної коліки, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Центральної міської лікарні № 6 та консультативним висновком хірургічного відділення Центральної міської лікарні № 6 м. Донецька. Встановлено, що у зв'язку із наведеними обставинами, позивачка [PERSON] не змогла прибути в обумовлений час до готельного комплексу «СПА-Женева», але 24.082013 року, [PERSON], який є батьком позивачки в телефонному режимі зателефонував до відповідача та повідомив про неможливість прибуття позивача 25.08.2013 року до м. Трускавець (анулювання. бронювання), де подальшому представники відповідача телефонували безпосередньо позивачу, який підтвердив зазначену інформацію, а отже, на теперішній час позивач не скористався послугами відповідача. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами вважає, що кошти у відповідача знаходяться без достатньої правової підстави, у зв'язку із чим, відповідач зобов'язаний повернути їх у повному обсязі позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є подія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину. Як визначає п. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно ст.627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Виникненням правовідносин між позивачем та відповідачем відносно готельного обслуговування ( бронювання номеру ) свідчить рахунок № 1807тр-2247 від 18.07.2013 року. Відповідно до п. 1.3 Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання послуг, Затверджені Наказом Державної туристичної адміністрації України №19 від 16.03.2004 року ( надалі - Правила ), споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари, роботи, послуги для власних (побутових) потреб; бронювання - процес замовлення замовником готелю основних і/або додаткових послуг у певному обсязі, з метою використання послуг в обумовлені терміни конкретним споживачем або групою споживачів; анулювання - відмова замовника від заброньованих послуг. Анулювання поділяється на три види: своєчасне анулювання, пізнє анулювання, неприбуття. В разі пізнього анулювання або неприбуття готель стягує штраф з замовника згідно з умовами, викладеними в договорі; своєчасне анулювання - відмова замовника від використання заброньованих послуг не пізніше ніж за три доби до дати запланованого заїзду або в обумовлені договором терміни; пізнє анулювання - анулювання у термін не пізніше, ніж за одну добу до дати запланованого заїзду або в обумовлені договором терміни. В разі пізнього анулювання або неприбуття готель стягує штраф з замовника згідно з умовами викладеними в договорі. Таким чином, Правила дозволяють замовнику відмовитися від договору в односторонньому порядку (анулювати замовлення), натомість готель має право стягувати замовника штраф обумовлений договором. Крім цього, як вже зазначалося п. 1.3 Правил дозволяє встановлювати штраф готелю лише у разі пізнього анулювання або неприбуття. Правили не дозволяють готелю встановлювати штраф у раз своєчасного анулювання. Всупереч цьому припису в договорі укладеному сторонами є умова про наявність штрафу у всіх без виключення випадках анулювання, що зазначене в свою чергу суперечить п. 1.3. Правил. Відповідно до п. 3.1. Правил, готель має право укладати договір з замовником (споживачем) на бронювання номерів (місць) шляхом підписання його двома сторонами, а також шляхом прийняття заявки на бронювання за допомогою поштового, телефонного або іншого зв'язку (засобів електронної пошти, включаючи факсимільну), який дозволяє достовірно встановити належність заявки споживачу або замовнику. Договір вважається укладеним тільки в разі письмового акцепту готелем направленої йому заявки на бронювання та досягнення сторонами згоди в обумовленій формі щодо всіх істотних умов. Відповідно до п. 4.2 Правил, споживач має право розірвати договір про надання готельних послуг у будь-який час за умови оплати фактично наданих готелем послуг. Порядок розірвання договору на надання готельних послуг з замовником визначається договором та чинним законодавством. Відповідно до припису ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з правилом ч. 2 ст. 18 зазначеного Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотним дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача. Таким чином, умова договору про штраф у розмірі 100% суми вартості послуг є явно несправедливою, суперечить принципу добросовісності та є свідчення наявності істотного, дисбалансу прав та обов'язків споживача, оскільки при повній відсутності надання послуг зі сторони відповідача він не повертає усі кошти, за фактично ненадані послуги (фактична це є конфіскаційною санкцією). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Встановлено, що позивачка [PERSON] забронювавши номер в готельному комплексі «СПА - Женева» за період з 25.08.2013 року по 07.09.2013 року не змогла прибути у зв»язу із обставинами, які були незалежні від неї, так як погіршився стан здоров»я на передодні, а саме 24.08.2103 року. Оскільки, позивачка [PERSON], яка внесла на рахунок відповідача грошові кошти, які були призначені на бронювання двомісного номера в готельному комплексі «СПА - Женева» не прибула в призначений час, а своєчасно повідомила відповідача про анулювання бронювання, оскільки 24.08.2013 року з нею стався приступ хронічного калькульозного холециститу та печіночної коліки, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Центральної міської лікарні № 6 та консультативним висновком хірургічного відділення Центральної міської лікарні № 6 м. Донецька, а сплачені неї грошові кошти не повертаються відповідачем, то суд приходить до висновку, що вимоги позивачки [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» про визнання недійсним умов договору, а також стягнення сплаченої суми у розмірі 11 671 гривень є такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивачки Ісмаілової О.М. в частині покладення судових витрат ( в тому числі витрат на правову допомогу ) на відповідача, то з цього приводу суд приходить до наступного. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належить витрати на правову допомогу. Звертаючись до суду та вимогаючи стягнення з відповідача витрат понесених на правову допомогу позивачки у відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів, а саме доказів понесення таких витрат, оскільки докази підтверджуються документально, тому вимоги позивачки з урахуванням наведеного є такими, що не підлягають задоволенню, так як є безпідставними та недоведеними. Стосовно вимог позивачки, що покладення на відповідача судові витрати, то з цього приводу суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у сумі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial