Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди за незаконне набуття майна за її рахунок. В обґрунтування своїх вимог вказала, що 20.06.2012 року між нею та ПАТ «Дельта-Банк» було укладено два кредитні договори за №001-14162-200612 та №002-14162-200612 за якими вона отримала кредит 11000 гривень та 5500 гривень відповідно, строком на 36 місяців з оплатою щомісячних платежів. Вказані кредитні договори вона уклала на прохання відповідачки [PERSON], якій необхідні були кошти на навчання свого сина, при цьому [PERSON] обіцяла своєчасно сплачувати кошти з погашенням цих кредитів. Отримавши вищевказані кошти за кредитом, вона ці кошти передала відповідачці [PERSON] Деякий час [PERSON] сплачувала передбачені кредитними договорами кошти, а потім перестала виконувати обіцяні зобов'язання і за вказаним кредитними договорами стала утворюватися заборгованість. Щоб не позбутися свого майна та щоб не було нараховано штрафних санкцій, вона змушена була погашати вищевказані кредити самостійно зі своїх коштів. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України просить стягнути з [PERSON] кошти, які вона їй передала, як безпідставно набуті, а також відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України проценти за користування ними, з урахуванням уточнених позовних вимог в розмірі 19159,50 гривень та 7308,59 гривень відповідно, а також судовий збір. В судових засіданнях позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в тому ж обсязі і з тих же підстав. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду свої заперечення, та зокрема зазначила, що дійсно отримувала від позивачки кошти в розмірі 25000 гривень, у зв'язку з чим пізніше, а саме 29.01.2013 року було укладено договір позики про отримання коштів у вищевказаній сумі. Вказані кошти вона отримала на руки від [PERSON], а повернення даних коштів згідно домовленості між сторонами повинно було відбуватися шляхом погашення кредиту, який [PERSON] отримала в ПАТ «Дельта-Банк». Отримані кошти вона повертала позивачці шляхом сплати за неї кредиту, що підтверджується банківськими квитанцій, оригінали яким знаходяться у неї. В подальшому [PERSON] було подано до суду позов про стягнення з неї суми позики за договором від 29.01.2013 року. Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року по справі №472/998/14-ц позов задоволено повністю, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року провадження №22ц/784/3140/14 рішення першої інстанції змінено в частині зменшення сум на стягнення збитків від інфляції. Просить суд відмовити в задоволені позову [PERSON] повністю, так як отримані нею кошти не є безпідставно набутими, а набуті нею на підставі договору позики, та вже стягнуті за рішенням суду. Заслухавши позивача, її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставинах, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засідання встановлено, що [PERSON] 20.06.2012 року було укладено з ПАТ «Дельта-Банк» два кредитні договори за №001-14162-200612 та №002-14162-200612 за якими вона отримала кредит 11000 гривень та 5500 гривень відповідно, строком на 36 місяців з оплатою щомісячних платежів. В 2012 році [PERSON] передала [PERSON] кошти в сумі 16500 гривень, а також передавалось інші суми коштів, що не заперечується сторонами. В подальшому 29.01.2013 року було укладено договір позики між сторона про отримання коштів у сумі 25000 гривень. Судом для всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи з архіву суду було витребувано справу №472/998/14-ц та встановлено, що Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14.10.2014 року по справі №472/998/14-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення з останнього заборгованості за договором позики від 29.01.2013 року в сумі 50 150 гривень, яка складається з 25000 гривень суми боргу, 2750 гривень індексу інфляції, 22400 гривень процентів. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2014 року провадження №22ц/784/3140/14 рішення першої інстанції змінено в частині зменшення сум на стягнення збитків від інфляції. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу (вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15). Як свідчать матеріали справи та згідно пояснень самої позивачки [PERSON], вона добровільно передала [PERSON] гроші в борг з подальшим поверненням, а отже остання набула вказані гроші на підставі волевиявлення позивача, що не заборонено цивільним законодавством, а поведінка [PERSON] та [PERSON] були у відповідності до норм ЦК України та направлені на виникнення у майбутньому цивільних прав та обов'язків за договором позики, який був укладений пізніше. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди за незаконне набуття майна слід відмовити у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю. Оскільки вимоги позову про стягнення процентів за користування грошей є похідними від перших позовних вимог, у їх задоволенні також слід відмовити. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, у випадку, коли суд відмовляє позивачу у задоволенні позову, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладено,

Outcome: dismissed