Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просила суд: - зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) розрахувати економічно обґрунтовані тарифи на послуги з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води відповідно до чинного законодавства й надати відповідні розрахунки тарифів до Департаменту економічного розвитку Одеської міської ради для їх перевірки та подальшого встановлення рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради. - зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) надати [PERSON] інформацію про щомісячні фактичні витрати які були понесені під час надання послуг з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води впродовж опалювальних сезонів 20172018, 20182019, 20192020 рр., включно з цільовими міжсезонними витратами, у вигляді: 1) \~ \~ \~ \~перелік виконаних робіт та наданих/замовлених послуг (із зазначенням вартості, виконавців/підрядників, регулярності виконання), накладних та інших витрат по кожній тарифній позиції (статті витрат) окремо; 2) \~ \~ \~ \~витрати на оплату праці згрупувати згідно штатного розкладу; 3) \~ \~ \~ \~в разі, якщо стаття витрат є накопичувальною, надати інформацію про обсяги коштів, закумульованих по такій статті витрат, на початок та кінець року. - зобов`язати ЖИТЛОВО-БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (код ЄДРПОУ: 32622948) надати [PERSON] завірені належним чином копії оригіналів протоколів загальних зборів членів ЖБК «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» (включно з усіма додатками) якими затверджувалися витрати, калькуляція собівартості та розрахунок тарифів на послуги з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води у період з 2015 р. по 2020 р. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Так, між позивачкою та відповідачем укладений договір від 27.10.2014 № 83 (т/с) про надання послуг з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води. Цей договір є чинним, не визнаний таким, що не відповідає Конституції та законам України, не скасований у судовому порядку отже є обов`язковим для виконання сторонами. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом № 2189-VIII. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а індивідуальним споживачем фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Розглядаючи апеляційну скаргу НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2020 у справі № 916/3850/19 Південно-західний апеляційний господарський суд у постанові від 15.05.2020 зазначив: маючи у користуванні обладнання дахової котельні будинку та виробляючи теплову енергію для забезпечення потреб населення, ЖБК «ФРАНЦУЗЬКИЙ БУЛЬВАР-БІЛДІНГ» є теплогенеруючою організацією у розумінні положень Закону України «Про теплопостачання». При цьому, наявність або відсутність ліцензії не змінює статусу відповідача як теплогенеруючої організації, а лише свідчить про дотримання чи недотримання останнім правил ведення господарської діяльності з виробництва теплової енергії. Згідно зі ст. 23 Закону № 1087-IV кооперативи мають право провадити будь-яку господарську діяльність, передбачену статутом і не заборонену законом. 20.11.2018 року відповідача було включено до Реєстру неприбуткових установ та організацій (номер рішення: 1815534600396) із присвоєнням ознаки неприбутковості 0048 (інші юридичні особи); веб-посилання: https://cabinet.tax.gov.ua/registers/non-profit У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 904/4887/18 (провадження № 12-92гс19) міститься висновок, що обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту. За змістом ст. 86 ЦК України непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню. У п. 2.2 статуту відповідача (редакція від 17 листопада 2018 року) вказано, що, серед іншого, метою діяльності відповідача є надання комунальних та інших послуг мешканцям багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача є комплексне обслуговування об`єктів (код КВЕД: 81.10), а організаційно-правовою формою Відповідача є обслуговуючий кооператив (код КОПФГ: 320); веб-посилання: https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 756/567/17-ц (провадження № 61-33576св18) зроблено висновок, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам, зокрема житлово-експлуатаційні та інші організації. Отже, відповідач одночасно є і виконавцем житлово-комунальних послуг, і виробником окремих комунальних послуг (теплогенеруючою організацією), при цьому надаючи житлово-комунальні послуги як членам кооперативу, так і іншим особам (не членам кооперативу), з якими у відповідача укладені договори про надання послуг. Згідно зі ст. 10 Закону № 2189-VIII ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. У ст. 24 Закону № 1087-IV передбачено, що кооперативи реалізують товари та надають послуги за цінами і тарифами, встановленими самостійно, а у випадках, передбачених законом, за державними цінами і тарифами. Кооперативи мають право реалізувати товари та надавати послуги за цінами і тарифами, що встановлюються на договірних засадах, окремо для членів кооперативу та інших осіб. У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 802/2021/16-а (провадження № К/9901/34858/18) міститься такий висновок: формування тарифів і їх затвердження це різні за своїм змістом поняття, при чому формування тарифів другої групи житлово-комунальних послуг здійснюється виключно відповідним підприємством, що надає послуги, а встановлення тарифів на такі послуги здійснюється органом місцевого самоврядування в межах його компетенції та у спосіб, визначений законом. Позиція Верховного Суду стосовно процесу встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, висловлена, зокрема, у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 808/3999/16 (провадження № К/9901/44940/18) процес встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги можна умовно розподілити на такі етапи: 1.) Здійснення уповноваженими виконавцями розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг; 2.) Подання уповноваженими виконавцями відповідних розроблених розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг; 3.) Доведення до споживачів інформації; 4.) Встановлення органами місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). Відповідно до положень ст. 20 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання», тарифи на виробництво теплової енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством. Пунктами 1.4 та 1.5 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 22.03.2017 № 308, встановлено критерії, відповідно до яких визначається орган ліцензування. Так, якщо обсяги виробництва, транспортування або постачання теплової енергії суб`єктів господарювання не перевищують визначені п. 1.5 Ліцензійних умов рівні та (або) при забезпеченості споживачів приладами обліку теплової енергії, що обліковують менше ніж 90% від загального обсягу реалізованої теплової енергії, ліцензування такої діяльності здійснюється обласними та Київською міською державними адміністраціями, відповідно, встановлення тарифів для таких суб`єктів господарювання здійснюється органами місцевого самоврядування (додаток 3). Відповідно до п. п. 1, 4 договору від 27.10.2014 № 83 (т/с), виконавець зобов`язується надавати споживачу своєчасно та відповідної якості послуги з опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, які передбачені додатковою угодою. Тарифи на послуги прописані в окремому додатку до даного договору «Розрахунок тарифу». Відповідно до п. п. 15(1), 17(1) договору від 27.10.2014 № 83 (т/с), споживач має право на отримання своєчасно та належної якості послуг згідно із законодавством та умовами договору, а виконавець зобов`язаний своєчасно надавати споживачу послуги в установлених обсягах, належної якості відповідно до вимог законодавства та договору. Однак, Відповідач, приймаючи на загальних зборах членів кооперативу рішення щодо формування/встановлення тарифів на послуги з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води, не здійснює розрахунок тарифів у відповідності до вимог чинного законодавства, та не надає відповідні розрахунки тарифів до Департаменту економічного розвитку Одеської міської ради для їх перевірки та подальшого встановлення рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради, тим самим порушуючи встановлений законом порядок та умови договору від 27.10.2014 № 83 (т/с). 02.11.2017 року відповідач звернувся до Департаменту економічного розвитку Одеської міської ради стосовно встановлення тарифів на послуги з опалення та постачання гарячої води. Однак, отримавши відповідь зі списком зауважень, відповідач не зміг продовжити діалог з цього питання через відсутність розрахунків економічно обґрунтованих тарифів, ліцензій/дозволів тощо. Відсутність економічно обґрунтованих витрат, ліцензій, затверджених в установленому порядку тарифів виявлена під час перевірок Держпродспоживслужби. Наслідки цих перевірок Відповідачем не оскаржувалися, застосовані адміністративно-господарські санкції за порушення законодавства про ціни та ціноутворення відповідач сплатив у повному обсязі. Відповідач здійснює господарську діяльність за відсутності економічно обґрунтованих витрат, ліцензій, затверджених в установленому порядку тарифів, при цьому систематично створюючи перешкоди ЦОВВ які реалізують державну політику у сфері державного нагляду за додержанням законодавства про захист прав споживачів. Не затверджуючи в установленому порядку тарифи на послуги з опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води відповідач, тим самим, неналежним чином визначає ціну продукції. Таким чином, відповідач, зокрема, порушує п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 19, п. п. 1, 3, 4, 5, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 525, 610 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Виходячи із змісту ст. ст. 526, 538 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки, які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору. Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів. Отже, рахунок-квитанція не є правочином, а лише платіжним документом, який містить інформацію про вартість наданих споживачу послуг за певний період, з якою споживач може погоджуватись і як наслідок сплатити вказану у квитанції суму, або ж не погоджуватись, сплативши лише ту суму, яку він вважає правильною, а вже при вирішенні спору, якщо такий виникне між сторонами, про стягнення заборгованості за надані послуги споживач має право заперечувати проти суми боргу, обґрунтовуючи правильність свого розрахунку. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 456/4002/15-ц (провадження № 61-32077св18). Згідно частини другої статті 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Тлумачення частини другої статті 632 ЦК України свідчить, що в цій нормі закріплено принцип стабільності встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору (стаття 629 ЦК України). У частині другій статті 632 ЦК України допускається наявність винятків, які можуть бути встановлені договором або законом. При цьому в законі або ж договорі обов`язково мають бути визначені як випадки зміни ціни, так і умови такої зміни. Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2019 року у справі № 395/499/16-ц (провадження № 61-15404св18). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved