Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з відповідача борг за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 6 865,00 гривень і три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 38,00 гривень, посилаючись на те, що 21 серпня 2014 року вона надала відповідачу у борг 300,00 доларів США, що еквівалентно на час складання позовної заяви 6 465,00 гривням, про що відповідач власноруч написав їй розписку. Домовленістю з відповідачем було обумовлено, що відповідач має повернути позичені кошти до кінця року, тобто 31 грудня 2014 року. Однак, після спливу строку повернення боргу, відповідач ухилився від виконання зобов'язання та не повернув позичені кошти. Тому позивачка змушена звернутися до суду. Позивачка у судове засідання не з'явилася, заявою просила справу розглянути у її відсутність, позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання також не з'явився, клопотання про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомляв. Судові повістки про виклик до суду відповідача у відповідності до абз. 4 ч. 5 ст. 74 ЦПК України надсилалися на адресу місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, але відповідно до повернених листів з відміткою «судова повістка», вони повернуті у зв'язку з «закінченням строку зберігання», що дає суду підстави вважати, що адресат за зазначеною адресою не проживає, у зв'язку з чим відповідач у відповідності до абз.5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленим. У зв'язку з повторною неявкою відповідача, суд зі згоди позивачки, що викладена у письмовій заяві, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Крім того, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами виникли договірні зобов'язання щодо надання/повернення позики, що випливають із зобов'язального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до розписки від 21 серпня 2014 року, [PERSON], що є відповідачем у наявній справі, взяв у борг у позивачки 300,00 доларів США, що за твердженням позивачки еквівалентно на час складання позовної заяви 6 465,00 гривням. Відповідач мав повернути позичені кошти позивачці до кінця року, тобто 31 грудня 2014 року, про що зазначила позивачка, та що не було спростовано відповідачем. Отже судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані борговими зобов'язаннями, що також було підтверджено письмовими доказами, дослідженими судом. Строк боргового зобов'язання спливав 31 грудня 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) кошти або інші речі, з певними родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або така ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики і його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що завіряє передачу йому позикодавцем певної суми або певної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимогою закону. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом було встановлено, що відповідач дійсно отримав кошти у позивачки у борг та зобов'язався повернути їх в строк до 31 грудня 2014 року, але в порушення норм закону та даних зобов'язань, борг позивачці не повернув, тобто відповідач зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, а тому, сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку з відповідача на користь позивачки в розмірі, зазначеному позивачкою. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони лише можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що зобов'язання має виконуватись у грошовій одиниці України. У абз. 2 п. 14 постанови від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземні валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до повідомлення Національного банку України від 04.06.2015 р. на день ухвалення рішення Національним банком України встановлений такий офіційний курс гривні до долара США: 100 доларів США дорівнюють 2 100,60 гривням. Отже, приймаючи до уваги заявлені позивачкою позовні вимоги, а також офіційний курс долара США до української гривні на день ухвалення рішення, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики на загальну суму 6 301,80 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні. Норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні. Оскільки грошове зобов'язання між сторонами визначене у гривні, а боржник прострочив його виконання, з нього також підлягають стягненню інфляційні витрати. Такі висновки суду узгоджуються з висновками ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Ухвалі від 25 травня 2011 року у справі 6-5885св10. Таким чином, згідно розрахункам, наданим позивачкою, які перевірені судом, сума боргу з урахуванням індексу інфляції, яку [PERSON] зобов'язаний сплатити на її користь на 13 березня 2015 року складає 6 865 гривень (6 465,00 грн. х 1,031 (індекс інфляції за січень 2015 року) х 1,030 (індекс інфляції за лютий 2015 року), а три процента річних від простроченої суми за 72 дні прострочення 38,00 гривень (8 412,00 грн. : 365 : 100% х 3% х 72). Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачки та якими доказами вони підтверджуються, суд вважає, що викладені позивачкою в позові обставини знайшли своє підтвердження вони були належним чином доведені та приходить до однозначного висновку про необхідність задоволення заявлених позивачкою позовних вимог. У зв'язку з задоволенням позову [PERSON], з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню сума судового збору.

Outcome: approved