Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом в якому, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, просила суд визнати незаконними дії відповідачів про звільнення її за ст. 40 ч.1 КЗпП України, визнати незаконною відмову відповідачів у її звільненні за заявою поданою нею 23.06.2014 року на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України, у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, з 24.06.2014 року, визнати незаконним наказ про її звільнення №21 від 15.09.14 року за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України у зв»язку із скорочення штату працівників, зобов»язати відповідача в наказі про звільнення від 15.09.14 року змінити формування звільнення, зазначивши про звільнення за власним бажанням в зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю згідно ст. 38 ч.3 КЗпП України, змінити формулювання причин звільнення, відповідно до змін до наказу в трудовій книжці, стягнути вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України в розмірі не меншому 3-х місячного середнього заробітку, стягнути середній заробіток за період з 01.03.2014 по день фактичного розрахунку за затримку розрахунку при звільненні, моральну шкоду в розмірі 20000 грн, т.щ. діями відповідачів їй завдана моральна шкода яка полягала в тому що із-за порушень відповідачами законодавства про працю було порушено її звичайний життєвий уклад, вона вимушена була звертатись за матеріальною допомогою до родичів, тому що не отримувала належну заробітну плату своєчасно, не мала можливості працевлаштуватись на іншу роботу, тому що відповідач її не звільняв, це відображалось на сімейному бюджеті, порушило всі її плани. Також просить покласти на відповідачів понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги та пояснила, що в грудні 2013 року всім працівникам було доведено наказ №110 про те що з березня 2014 року у зв'язку з виробничими проблемами на підприємстві буде встановлений скорочений робочий день. В лютому 2014 року вона, як і інші працівники, була ознайомлена з розпорядженням про встановлення з 01.03.2014 року на підприємстві скороченого робочого дня в одну годину. Порядок оплати праці в таких умовах та її розмір працівникам роботодавцем не доводився. Починаючи з 01.03.2014 року вони стали працювати щодня з 8-00 до 9-00 год. Зарплата їм була виплачена відповідно за фактично відпрацьований час і становила в березні 2014 року 36 грн., таким же чином зарплата нараховувалась в подальших місяцях. Вона разом з іншими працівниками 07.03.3014 року звернулась до роботодавця про звільнення їх за ст. 40 КЗпП України, але ж їм було відмовлено і було запропоновано звільнитись за іншими підставами за власним бажанням. 11.04.2014, 29.04.2014 вона, разом з іншими працівниками, звернулась з заявою про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України, т.щ. роботодавець суттєво порушив законодавство про працю та умови укладеного трудового договору, не встановивши простій з вини підприємства і не проводячи оплату згідно вимог КЗпП України не нижче 2/3 тарифної ставки. Роботодавцем, в особі в.о. голови правління [PERSON] було відмовлено в задоволенні їх заяв, т.щ. відповідач не визнав порушення з його боку законодавства про працю. Але ж на колективну вимогу працівників підприємства на заводі було проведено перевірку додержання трудового законодавства Територіальною інспекцією з питань охорони праці в Донецькій області, яка за результатами перевірки встановила порушення роботодавцем трудового законодавства і прав працівників. В останній раз вона звернулась до роботодавця з заявою про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України 23.06.2014 року,про звільнення з 24.06.2014 року, але ж 24.06.2014 року , коли вона з»явилась на роботу за отриманням трудової книжки та для отримання розрахунку, її не було звільнено і їй в усній формі було відмовлено в звільненні за вказаними нею підставами, письмової відповіді від відповідача не отримала, а тому вимушена була продовжити працювати , щоб не звільнили за прогул, та за поновленням порушеного права звернулась до суду з вимогою до відповідача зобов»язати його звільнити за ст. 38 ч.3 КЗпП України. Відповідач фактично визнав порушення з його боку законодавства про працю, тому що наказом №18 від 14.07.2014 року ним скасовані попередні накази та розпорядження про встановлення скороченого робочого дня на підприємстві в 1 годину, та з 01.03.2014 року введено режим простою і зроблено перерахунок заробітної плати за цей час на 2/3 тарифної ставки, але ж виникла заборгованість по заробітній платі не виплачена по день розгляду справи в суді. Після її звернення до суду, в липні 2014 року відповідач повідомив про звільнення через два місяці за ст. 40 п.1 КЗпП України та лише 15.09.2014 року відповідач звільнив її з роботи з формулюванням причини звільнення за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату. З таким формулюванням звільнення вона не згодна і просить суд визнати незаконним наказ про звільнення та зобов'язати відповідача внести зміни до відповідного наказу, змінивши формулювання звільнення на ст. 38 ч.3 КЗпП України, а також внести відповідні зміни до трудової книжки, змінивши також формулювання звільнення, та стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільненні згідно ст. 44 КЗпП України,середній заробіток за час невиплати заробітної плати по час фактичної виплати. Вважає що їй завдана моральна шкода яка полягає в тому що порушений її звичайний життєвий уклад, отримувана нею заробітна плата в розмірі фактично відпрацьованих годин не з її вини принижувала її честь і гідність, ставила її родину в скрутне матеріальне становище, вона вимушена була просити гроші в борг на свої звичайні матеріальні потреби. Скрутне матеріальне становище породжувало сварки в родині. Оцінює завдану моральну шкоду в 20000 гривень. Відповідач в судове засідання не з»явився, але ж залишив суду заперечення на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що всі заяви позивача про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України не задоволені тому що є безпідставними. Окрім того, подаючи заяви про звільнення, позивач весь час виходив на роботу, що не давало можливості відповідно до ст. 38 КЗпП України звільнити його з займаної посади. Наявність завданої моральної шкоди не доведена в розумінні положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Не зазначено в позові які трудові права позивача були порушені 14.07.2014 року роботодавцем приведена діяльність у відповідність з вимогами Територіальної державної інспекції по питанням праці в Донецькій області, яким скасовано накази про скорочений робочий день та введений з 1.03.2014 року режим простою, зроблений перерахунок заробітної плати. Позивача було своєчасно повідомлено про намір роботодавця звільнити за ст. 40 ч ч.1 КЗпП України і 15.09.2014 року після спливу строку , було звільнено на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України. А тому відпали підстави для задоволення вимог позивача. Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, згідно записів в трудовій книжці, що з 12.10.2007 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір за яким позивача було прийнято на посаду сировару. Наказом № 21 від 15.09.2014 року позивача було звільнено з посади сировару ІV розряду ПАТ «Володарський молочний завод» у зв»язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги 1863,04 грн. Наказом в.о. голови правління ПАТ « Володарського молочного заводу» № 110 від 30.12.2013 року та розпорядженням № 20 від 28.02.2014 року на підприємстві було встановлено скорочений робочий день з 01.03.2014 року з графіком роботи з 8-00 до 9-00 години. Згідно відповідей Володарської райдержадміністрації на колективну заяву працівників підприємства, письмового звернення працівників, в тому числі і позивача, до прокурора Володарського району про порушення трудових прав працівників роботодавцем , до відповіді Територіальної державної інспекції з питань праці в Донецькій області вбачається, що позивач і інші працівники неодноразово звертались до контролюючих організацій про порушення їх трудових прав відповідачем. Згідно листа - відповіді Територіальної інспекції з питань праці в Донецькій області працівникам підприємства вбачається що за колективною заявою працівників до Міністрества соціальної політики України за дорученням Держпраці України 09.04.2014 року проводилась перевірка ПАТ « Володарський молочний завод « щодо додержання трудових прав працівників і було установлено ряд порушень трудового законодавства , в тому числі було встановлено, що наказ №110 від 30.12.13 року та розпорядження №20 від 28.02.2014 року про встановлення на підприємстві неповного робочого дня в 1 годину не відповідають ст. 247 КЗпП України, порушують п.3.2.Регіональної угоди між Донецької обладміністрацією, профспілковими об»єднаннями Донецької області та Донецької обласною організацією роботодавців на 2.11.2012 роки , дію якої подовжено на 2013 рік яким передбачено недопущення зниження тривалості робочого тижня, окрім виняткових випадків, з дотриманням вимог ст. 32 КЗпП України, з встановленням тривалості робочого тижня не менше 32 годин і на термін не більше 3 місяців протягом року з оплатою за невідпрацьований час відповідно до законодавства та колективного договору. При перевірці табелів обліку робочого часу за березень квітень 2014 року встановлено, що у березні 20 працівників працювали по 1 годині на день, що свідчить про фактичний простій. Але в порушення ст. 34, 113 КЗпП України роботодавцем не встановлено простій і не проведено оплату праці працівників не менше 2/3 тарифної ставки, було встановлено що оплата праці проведена лише за фактично відпрацьований час. Виходячи із розрахункових відомостей ПАТ «Володарський молочний завод» [PERSON] за березень 2014 року нараховано заробітну плату 36,17 грн., за квітень 2014 року - 147,53 грн, за травень 2014 - 86,60 грн. Згідно копій заяв 11.04.14р., 29.04.14р., 17.06.14 р. 23.06.2014 року позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України. На заяви від 11.04.14 та 29.04.14 є відповідь роботодавця про відмову в звільненні за ст. 38 ч.3 КЗпП УКраїни, тому що роботодавець не вбачає з свого боку порушення трудового законодавства. Згідно наказу № 18 ПАТ Володарський молочний завод» від 14.07.2014 року роботодавцем скасовано накази № 110 від 30.12.2013 року, розпорядження №20 від 28.02.2014 року , введено на підприємстві режим простою, прийнято рішення про перерахунок заробітної плати відповідно до ст.113 КЗпП України і проведення її виплати. Згідно наказу №20 від 14.07.2014 року про попередження працівників про звільнення у зв»язку із скороченням штату встановлено, що наказом № 19 від 14.07.2014 року штат працівників скорочено, і доручено головному бухгалтеру в триденний строк повідомити працівників про звільнення через 2 місяця. Встановлено, що за зверненням працівників працівник може бути звільнений раніше як на підставі ст. 40 ч. 1 КЗпП так і ст. 38 КЗпП України. В останній заяві позивача про звільнення, яка подана в канцелярію відповідача за вхідним №39 від 23.06.2014 року позивач просить звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України з 24.06.2014 року у зв»язку з тим, що роботодавцем неодноразово порушувались його трудові права, а саме було незаконно скорочений робочий день до однієї години, оплата праці проводиться за фактично відпрацьований час, при тому що фактично мав місце простій з вини роботодавця,який не визнавався підприємством, а також мала місце заборгованість по заробітній платі з березня 2014 року, яка не виплачувалась. Але ж наказом № 21 від 15.09.2014 року позивача було звільнено з посади сироробу ПАТ «Володарський молочний завод» у зв»язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки ПАТ « Володарський молочний завод» на момент звільнення 15.09.2014 року має місце заборгованість по заробітній платі в сумі 8218,13 грн., в тому числі лікарняних за рахунок коштів ФСС по ТВП 363,72 гривень та 1555,64 грн. - вихідної допомоги. Відповідно до ст. 38 ч. 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд вбачає, що волевиявлення позивача було направлено на звільнення за власним бажанням у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, про що свідчать неодноразові заяви позивача від 11.04.14р., від 29.04.14р., від 17.06.14 р. та від 23.06.2014 року про звільнення на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України. На заяви від 11.04.2014 року та 29.04.2014 року вона отримала відмову відповідача в задоволенні її заяви про звільнення. Суд вважає, що заява позивача від 23.06.2014 року про звільнення з 24.06.2014 року також не була задоволена відповідачем , тому що 24.06.2014 року відповідачем не було видано наказ про звільнення, не була видана трудова книжка позивачки, що порушувало її право на працевлаштування на іншу роботу. Ще одним підтвердженням волевиявлення позивачки на звільнення за ст. 38 КЗпП України є звернення 01.07.2014 року з позовом про зобов»язання відповідача звільнити позивачку на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Порушення трудових прав позивача, на які вона посилалась в своїй заяві про звільнення від 23.06.2014 року встановлено перевіркою Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області, Постановою Володарського районного суду Донецької області від 21.02.2014 року про притягнення керівника відповідача до адміністративної відповідальності по ч.1 ст.41 КУоАП, яка набрала законної сили і відповідно до ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню, а також довідкою про заборгованість по заробітній платі на день звільнення а тому у позивача були підстави вимагати звільнення за ч. 3 ст.38 КЗпП України. На думку суду, наявність в провадженні суду цивільного провадження за позовною заявою [PERSON] про зобов»язання відповідача звільнити її за ст.38 ч.3 КЗпП, про що було відомо відповідачу, при тому що вона не відкликала свою заяву про звільнення , не давало йому права звільняти її за іншими підставами, а тим паче за ініціативою власника на підставі ст.40 п.1 КЗпП України, а тому суд не приймає доводи відповідача про те, що у нього не було підстав для звільнення позивачки за ст. 38 ч.3 КЗпП України,яка продовжувала виходити на роботу. Звернення позивачки до суду було зумовлено тим, що відповідач відмовлявся прийняти рішення про її звільнення по її заяві і не видавав їй трудову книжку та кошти , що підлягають виплаті при звільненні. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формування його причин з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позивач не виявила бажання поновлення на роботі, а просить про зобов»язання відповідача змінити формулювання причин звільнення з ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України на ст. 38 ч 3 КЗпП України (за власним бажанням у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю), а тому , суд вважає, що необхідно визнати наказ відповідача про звільнення Коссе з роботи з 15.09.2014 року у зв»язку із скороченням штату працівників згідно ч.1 ст. 40 КЗпП України незаконним, а вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення задовольнити. З цих же підстав суд вважає,що підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним запису в трудовій книжці позивача про звільнення з роботи згідно ст.40 ч.1 КЗпП України та зобов»язання відповідача внести зміни в запис про звільнення , вказавши причину звільнення « за власним бажанням згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, зазначивши дату звільнення « 15.09.2014 року» . Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги згідно вимог ст.44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором але не менш тримісячного середнього заробітку. Враховуючи, що відповідач на ухвалу суду про витребування в якості доказів відомостей про середню та середньоденну заробітну плату надав довідку про неможливість надати таку інформацію внаслідок того, що відомості знаходяться в м. Донецьку, де проводяться бойові дії, то суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір цієї допомоги в гривнях, а тому вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі трьохмісячого середнього заробітку. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні з 15.09.2014 року по день фактичного розрахунку, т.щ згідно ст.117 ч.1 КЗпП України та Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (п.20) суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення,якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таким чином, враховуючи що до дня розгляду справи кошти не були сплачені, та відповідач не надав доказів на відсутність його вини в цьому, то з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період з 15.09.2014 року по день фактичного розрахунку. Окрім того, на думку суду підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, тому що внаслідок порушень з боку відповідача норм трудового законодавства щодо встановлення умов та оплати праці позивача, вона, отримуючи заробітну плату в розмірі за березень 2014 року - 36,17 грн., за квітень 2014 року - 147,53 грн, за травень 2014 - 86,60 грн., при прожитковому мінімумі 1218 грн. та мінімальній заробітній платі 1218 грн., що встановлена законом України « Про Державний бюджет України», була поставлена в скрутне матеріальне становище, що викликало у неї моральні страждання і переживання з приводу того, що вона, маючи постійне місце роботи, не могла забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, і вона вимушена була прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що 5000 гривень буде достатньою сумою для компенсації понесених позивачкою моральних страждань. Суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про покладення цивільно-правової відповідальності на в.о. голови правління ПАТ «Володарський молочний завод» [PERSON], тому що він діяв як уповноважена власником підприємства фізична особа, представляючи інтереси роботодавця , а тому відповідно до вимог ст. 237 КЗпП України може відповідати лише за шкоду заподіяну підприємству внаслідок незаконного звільнення працівника у зв»язку з оплатою підприємством працівнику часу вимушеного прогулу . На думку суду, також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час простою, тому що згідно ст. 113 КЗпП України простій в розмірі середньої заробітної плати оплачується коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя та здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243.60 гривень. Позивач згідно до Закону України «Про судовий збір України» звільняється від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Outcome: partial