Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який уточнила під час судового розгляду справи, та згідно якого вимагає встановити факт проживання її з відповідачем однією сім'єю в період часу з січня 1995 року до 10 серпня 2013 року, та визнати за собою в порядку поділу спільного з відповідачем майна право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], а також право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ VITO, 1999 року випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, 05.11.1972 року вона уклала з відповідачем шлюб; після цього вона та відповідач переїхали у спірний житловий будинок, який був наданий по переселенню батькові відповідача, але потім переоформлений на відповідача, за спільні кошти був сплачений кредит за цей будинок, а у 1987 році було оформлено право власності також на ім'я відповідача [PERSON] У листопаді 1993 року, як вказала позивачка, вона розірвала шлюб із відповідачем, але з січня 1995 року відносини з ним знову налагодилися, вони стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство, такі відносини тривали до 10.08.2013 року. У цей проміжок часу у 2011 році на ім'я відповідача був придбаний автомобіль MERCEDES-BENZ VITO; позивачка стверджує, що цей автомобіль був придбаний за її особисті кошти, отримані від продажу житлового будинку, який залишився їй у спадок. Враховуючи це, позивачка вважає, що за нею має бути визнано право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та на весь автомобіль в цілому, у зв'язку з чим вона й звернулася до суду із зазначеними вимогами. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] підтримали заявлений позов, просять його задовольнити, пояснивши суду, що будинок був отриманий у власність, коли сторони перебували в офіційному шлюбі, а автомобіль був придбаний за особисті кошти позивачки. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов не визнали, пояснивши суду, що житловий будинок був переданий [PERSON] у 1971 році, тобто ще до реєстрації шлюбу із відповідачкою, а отже, не може вважатися спільним майном подружжя. Крім того, відповідач та його представник стверджували, що після розірвання шлюбу у 1993 році відповідач однією сім'єю з позивачкою не проживав, а мешкав за однією адресою у літній кухні окремо від позивачки заради дітей; спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, які він отримав від продажу іншого автомобілю, а доводи позивачки щодо фактичного проживання однією сім'єю та придбання автомобілю за її особисті кошти не доведені належними доказами. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Так, позивачка та відповідач перебували між собою у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1972 року по 25.02.1994 року (а.с.9, 10). Згідно наданого переселенського квитка від 03.12.1971 року (а.с.11-12), відповідачу [PERSON] як переселенцю в радгосп «Петромихайлівський» у цьому радгоспі був наданий житловий будинок. Доказів того, що цей житловий будинок був наданий йому саме у власність, а не у користування, відповідач суду не надав, а зазначений переселенський квиток не може вважатися документом, що посвідчує право власності на цей будинок. Згідно пп.а) п.1.3) Постанови Ради міністрів Української РСР № 400 від 30.08.1973 року, було встановлено, що радгоспи, які приймають переселенців, надають сім'ям переселенців у рік вселення окремі жилі будинки або квартири, присадибні ділянки в установлених розмірах. Згідно п.1.7) тієї ж Постанови передбачалося, що майно, надане переселенцям, у т.ч. житлові будинки, переходять у їх власність після погашення ними своєї частки кредиту. Як свідчать квитанції, надані позивачкою, кредитні кошти за житловий будинок сплачувалися до 1987 року (а.с.13), а свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок було видано на ім'я відповідача 07.05.1988 року (а.с.33), тобто під час перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Згідно ч.1 ст.22 КпШС УРСР в ред.1969 року, що діяв на час спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ж ч.1 ст.28 того ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Враховуючи наведене, вимоги позивачкою про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку є такими, що ґрунтуються на законі. Щодо вимог позивачки про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на автомобіль суд виходить з наступного. В період часу з січня 1995 року до 31.12.2003 року діяли положення КпШС України в ред.1969 року, який не передбачав можливості встановлення факту проживання однією сім'єю, та не пов'язував з таким фактом можливість виникнення прав на спільне майно. У зв'язку з цим вимоги позивачки про встановлення такого факту у вказаний проміжок часу не можуть бути задоволені. Разом з цим, доводи позивачки про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем в період часу з 01.01.2004 року по 10.08.2013 року є такими, що ґрунтуються на законі та доведені належними доказами. Так, у судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що у вказаний проміжок часу він проживав з відповідачкою за однією адресою, при цьому керувався інтересами дітей. Суд враховує й тривалість такого спільного проживання, яке тривало понад 9 років, при цьому відповідач не ставив питання ані про поділ спільного майна, ані про підшукання іншого житла. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] - син та донька сторін - підтвердили суду, що їх батько повернувся до матері у 1995 році, після цього вони проживали однією сім'єю, разом вели господарство, робили ремонт у будинку, придбали автомобіль. Про аналогічні обставини повідомили суду свідки - родичі сторін [PERSON] та [PERSON] Ніяких доводів проти цих свідчень відповідач суду не надав. Відповідно до чч.1, 2 ст.3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Оцінюючи стан відносин між [PERSON] та [PERSON] в період часу з 01.01.2004 року по 10.08.2013 року, суд вважає, що вказані особи проживали однією сім'єю, про що свідчать встановлені обставини справи, а саме: тривале та постійне спільне проживання за однією адресою, спільне вирішення побутових питань, спільне планування майбутнього (купівлі автомобілю), відсутність у обох з них у зазначений період часу інших сімей, з якими б вони постійно проживали. Як свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.81), право власності на спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем 14.09.2011 року, тобто у період його проживання однією сім'єю з позивачкою. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Разом з цим, суд не приймає до уваги доводи позивачки про те, що спірний автомобіль був придбаний виключно на її особисті кошти, отримані від продажу успадкованого будинку. Так, ані свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ані договір про продаж зазначеного будинку (а.с.54-55) таких відомостей не містять, більш того, зазначений договір був укладений у вересні 2012 року, тобто вже після придбання автомобілю. Позивачка зазначила з цього приводу, що гроші за будинок були отримані нею за письмовою розпискою у вересні 2010 року (а.с.37), про це ж пояснила і допитана в якості свідка покупець будинку [PERSON]; проте ці докази суперечать п.4 договору про продаж будинку (а.с.54), в якому зазначено, що гроші отримані продавцем від покупця в момент підписання та нотаріального посвідчення договору. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що спірний автомобіль також слід вважати є спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], а щодо нього поширюються положення ч.1 ст.70 СК України, згідно яких у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі викладеного та

Outcome: partial