Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання трудового договору, зобов»язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за час вимушеного прогулу вказуючи, що 02.11.2007 року між нею та відповідачем укладено трудовий договір згідно якого її прийнято на роботу кухаря, про що в її трудовій книжці зроблено запис № 15. Даний договір зареєстровано у Черкаському міському центрі зайнятості. 19.12.2013 року нею була подана заява про її звільнення . На прохання відповідача вона працювала до 30.12.2013 року. Починаючи з 31.12.2013 року вона неодноразово зверталась особисто, надсилала рекомендовані листи від 29.01.204 року та 03.03.2014 року до відповідача з проханням розірвати трудовий договір згідно з поданою нею заявою, видати їй належно завірену трудову книжку і провести розрахунок на загальну суму 10073,25 грн. Відповідач, листами від 20.02.2014 року та 20.03.2014 року зазначила, що немає інформації про її місцеперебування і що заяви про її звільнення не отримувала. Вона звернулась до Державної інспекції України з питань праці і у відповідь отримала лист в якому було зазначено, що перевіркою виявлені порушення трудового законодавства.. Постільки вона немає можливості працевлаштуватись на іншу роботу, просить безстроковий трудовий договір, укладений 02.11.2007 року. розірвати, зобов»язати відповідача внести запис до її трудової книжки про її звільнення у відповідності до вимог ст.. 38 ч.3 КЗпП України, стягнути на її користь нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 955,84 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5649,89 грн, компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 3467,52 грн, а всього стягнути 10073,25 грн. В ході розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги, просила визнати незаконним її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, розірвати безстроковий трудовий договір за ст.. 38 КЗпП України, зобов»язати Черкаський міський центр зайнятості анулювати зняття з реєстрації безстрокового трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, зобов»язати відповідача внести запис до її трудової книжки про її звільнення у відповідності до вимог КЗпП України після зміни підстав зняття з реєстрації трудового договору, укладеного 02.11.2007 року, стягнути загальну суму по заробітній платі , компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10073,25 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заявлені позовні вимоги позивачки визнала частково , в частині виплати заробітної плати за грудень 2013 року та за невикористану відпустку. Дані суми позивачу нараховані, але були депоновані, так як позивачка відмовлялась отримувати кошти пояснивши, що їй до виплати підлягає значно більша сума. Представник третьої особи [PERSON], в подальшому [PERSON] пояснив, що центром зайнятості внесення запису щодо розірвання трудового договору проведено відповідно до чинного законодавства. Заслухавши сторони, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] укладено трудовий договір № 00044, згідно з яким позивачку прийнято на роботу кухарем, про що зроблено запис № 15. Даний договір зареєстровано 02.11.2007 року у Черкаському міському центрі зайнятості, є безстроковим, укладеним на невизначений строк. 19.12.2013 року [PERSON] подала заяву про звільнення . В заяві просила звільнити її з посади кухаря за власним бажанням. Дати звільнення позивач не вказала. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним орган письмово за два тижні. Після цього позивач пропрацювала до 30 грудня 2013 року . 31.12.2013 року позивач на роботу не вийшла. В судовому засіданні зазначила, що у неї були інші плани, а тому вирішила на роботу не виходити. 21.01.2014 року від [PERSON] надійшов лист-вимога про розрахунок. В подальшому, між позивачкою та відповідачем відбувалось спілкування в письмовій формі. Як пояснив представник відповідача, в зв»язку з тим, що позивач знаходилась на обліку найманих працівників фізичної особи-підприємця у Черкаському міському центрі зайнятості і звільнення відбувається шляхом розірвання трудового договору з внесенням запису в трудову книжку уповноваженими працівниками даного центру зайнятості за особистої присутності працівника та роботодавця, відповідач неодноразово зверталась до позивача знайти час для відвідування Черкаського центру зайнятості. 20.02.2014 року біля Черкаського центру зайнятості відбулася зустріч позивача та відповідача стосовно розірвання трудового договору. Позивач відмовилась розривати трудові відносини без отримання розрахункових. Даний факт не заперечувала позивач в судовому засіданні. 20.03.2014 року на адресу позивача відповідачем направлено лист щодо подальшого врегулювання трудових відносин. Позивач на роботу не з»явилась. 02.04.2014 року відповідачем направлено лист [PERSON] в якій її було повідомлено , що її відсутність на роботі з 31.12.2013 року кваліфікується як прогул згідно ст. 40 п.4 КЗпП України і на цій підставі її звільнено з 02.04.2014 року та про необхідність з»явитись для отримання розрахункових коштів. 03.04.2014 року, відповідно до п.9 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року, до Черкаського міського центру зайнятості відповідач направив заяву з відповідним переліком документів передбачених законодавством про зняття з реєстрації трудового договору № 00044 від 02.11.2007 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем. Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про правомірність звільнення позивачки з посади за п.4 ст.40 КЗпП України, а тому в частині визнання незаконним звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України в позові позивачу необхідно відмовити. Що стосується вимог позивача в частині розірвати трудовий договір за ст.. 38 КЗпП України та зобов»язати анулювати запис реєстрації в Черкаському центрі зайнятості на підставі п.4 ст.40 КЗпП, а внести запис на підставі ст..38 КЗпП України з 31.12.2013 року, суд вважає. що дані вимоги не підлягають до задоволення, так як порушень щодо звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України судом не встановлено. Враховуючи вищевикладені обставини, не підлягають до задоволення і вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимог позивача в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до наступного. В ході розгляду справи позивач, 29.07.2014 року звернулась з заявою до відповідача на виплату їй заробітної плати за другу половину грудня в сумі 605,02 грн та компенсації за невикористану відпустку за період з 02.12.2012 року по 02.04.2014 року в сумі 1250,31 грн. Платіжними дорученнями позивачу дані суми перераховані на картковий рахунок, що підтверджено в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримала позов в частині стягнення за невикористану відпустку за період з 02.11.2007 року по 30.12.2013 року. При цьому зазначила, що коштів в цей період вона за відпустку не отримувала. Судом були досліджені відомості нарахувань та виплати заробітної плат в яких вбачається виплата позивачу в різні періоди компенсації за невикористану відпустку. Позивач, в судовому засіданні, щодо отримання таких коштів пояснити не змогла та зазначила, за що отримувала вона заробітну плату відповідач їй не роз»яснив. Невиплаченою залишалась сума компенсації за 2013 рік, які в подальшому і були перераховані позивачу на картковий рахунок. Позивач просила стягнути з відповідача 955,84 грн заробітної плати за другу половину грудня місяця 2013 року. В судовому засіданні пояснити, з якої заробітної плати вирахувала таку суму, позивач не змогла. Відповідачем нараховано 605,02 грн, які їй і були перераховані на картковий рахунок. Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення. Судовий збір суд вважає віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed