Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований її колишній чоловік (відповідач у справі), шлюб з яким розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 року в справі №344/17373/20. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо. Як їй\~ відомо, відповідач проживає у їхньому спільному житловому будинку в с. Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не проживає в ній, домовленості між ними щодо збереження житлового приміщення немає, а тому позивачка вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою. При правовому обґрунтуванні підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, позивачка посилається на ст.ст. 319, 386, 405 ЦК України, та ст.ст. 64, 72 ЖК України. Відповідач скористався правом відзиву на позовну заяву, який обґрунтував тим, що квартира [ADDRESS] , куплена в новобудові за дев`ять днів до одруження, в стані «сирець», та потребувала повного ремонту. До одруження з позивачкою вони спільно планували де будуть проживати, та вирішили, що позивачка оплачує вартість квартири, а він несе витрати з ремонту квартири. В цілому, сума витрачених ним коштів на ремонт квартири перевищила вартість купівлі квартири, а відтак відповідач вважає квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для захисту своїх майнових прав на квартиру, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом, та з позовом про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач підтверджує, що він не проживає в квартирі з кінця травня 2021 року, проте це зумовлено тим, що відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні квартирою (змінила замки). В позивача немає у власності іншого житлового приміщення для проживання. Також у спірній квартирі зберігаються його особисті речі. Просить у задоволенні позову відмовити. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили його задовольнити. Додатково представник позивача суду пояснила, що в позові йде посилання на ст. 405 ЦК України, проте вона не застосовується, оскільки позивач вже не є членом сім`ї власника житла, а є наймачем. Відтак до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК України, які визначають захист права власності, та норми ЖК України. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив з підстав зазначених у відзиві, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 30.11.2011 набула у власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 4,5). 09.12.2011 позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , який розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 (а.с. 9-11). В поданому позові позивачка не зазначає з якого часу відповідач не проживає за адресою реєстрації. На підтвердження факту не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] , позивачка разом з позовом надала заяви свідка [PERSON] від 20.05.2021 та 18.03.2021 (а.с.7-8). З огляду на такий доказ суд зазначає, що заяви свідка який не був безпосередньо допитаний в судовому засіданні,в порядку визначеному ст. 230 ЦПК України, не можуть вважатися допустимими доказами, а відтак суд письмові заяви [PERSON] від 20.05.2021 та 18.03.2021 не бере до уваги. Водночас відповідачем не заперечується той факт, що він не проживає за адресою реєстрації з кінця травня 2021 року. У зв`язку з визнанням відповідачем даної обставини, суд вважає встановленим, що відповідач не проживає за адресою реєстрації з вказаного періоду часу. Зазначаючи причини не проживання відповідача за адресою реєстрації позивачка у позові посилаєтьсяна втрату ним інтересу до цього житла після розірвання шлюбу, проте судом встановлено, що зазначене не відповідає дійсності. Так судом встановлено, що на розгляді в Івано-Франківському міському суді перебуває цивільна справа № 344/8563/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, провадження в якій відкрито 02.06.2021 (а.с. 59-63), а також [PERSON] 01.11.2021 звернувся д о суду з позовом до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 64-67). Зазначаючи правові відстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, позивачка посилалася на вимоги ст. 405 ЦК України та ст. 72 ЖК України. Суд вважає, що вищезазначені норми Законів не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки за змістом цих норм Законів однією з умов для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Тобто особа повинна не проживати за адресою реєстрації без поважних на те причин. Як зазначалося, при з`ясуванні причин відсутності відповідача за адресою реєстрації, судом встановлено, що відповідач не втратив інтерес до спірного житла, та вживає активних заходів щодо захисту своїх майнових прав. Окрім того позивачка в позовній заяві посилається на норми ст.ст. 319, 386 ЦК України\~ (Здійснення права власності; Засади захисту права власності). З огляду на зазначений спосіб судового захисту суд зазначає наступне. Відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою перестав бути членом її сім`ї, але продовжуючи проживати в займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Зазначене відповідає змісту ст. 64 ЖК України. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 березня 2021 року (справа N 686/26093/19-ц) зокрема зазначив, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. З урахуванням фактичних правовідносин, які склалися між сторонами суд вважає, що право відповідача на користування чужим майном може бути припинено в порядку припинення сервітуту. Відтак належним способом судового цивільного права може бути позовна вимога про усунення перешкоди у здійсненні права користування нерухомим майном шляхом припинення права користування квартирою (припинення сервітуту). Принцип диспозитивності цивільного судочинства визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що має наслідком відмови в позові. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed