Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права спільної часткової власності шляхом вселення в квартиру, визначення порядку користування житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 18 серпня 2006 року по 11 лютого 2015 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі. Від спільного життя мають двох малолітніх дітей 2006 та [INFO]. Під час шлюбу з відповідачем ними, крім іншого майна, була придбана двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2015 року за нею та за відповідачем визнано право власності кожного на ? частку зазначеної квартири. Від квартири, яку вони придбали під час шлюбу, відповідач ніколи їй не давав ключа та впустив без її згоди проживати орендарів, які живуть в спірній квартирі до теперішнього часу. Орендної плати за їх квартиру відповідач [PERSON] їй ніколи не давав. В вересні 2014 року, коли вона вже подала позовну заяву до суду про поділ спільного майна подружжя, вона намагалася зайти з дітьми проживати в спірну квартиру, розташовану за вищевказаною адресою та поговорила з орендатором, який повідомила про те, що прийде з дітьми проживати в квартиру і повідомила, що до прийняття рішення по справі буде займати одну кімнату. В зв»язку з тим, що у неї не було ключа від квартири, вона замінила замок та один ключ віддала орендатору. Одразу після цієї розмови остання зателефонувала відповідачу та повідомила про це. Він приїхав в квартиру та знову змінив замок і по телефону повідомив, що не дасть їй проживати в квартирі тому, що це його квартира. В зв»язку з цим вона вимушена була з дітьми проживати на дачі у своєї сестри. Разом з тим, вона намагалась вести з відповідачем перемови про добровільний поділ майна, але він залякуючи її взагалі змушував забрати позовну заяву. 11 лютого 2015 року рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя був розірваний шлюб між нею та відповідачем. 28 березня 2015 року під час розгляду справи про розподіл майна вона надіслала відповідачу листа, в якому просила дати їй ключі від квартири. У відповідь на цей лист відповідач повідомив їй, що ключів від квартири взагалі немає, а двері в квартиру без замка, а тому квартиру охороняють орендатори. В суді відповідач заявив, що він сам ніколи не проживав в спірній квартирі. 08 травня 2015 року вже після ухвалення рішення у справі, відповідач їй телефонував і погрожував забрати у неї молодшого сина. Претензії відповідача стосувалися поділу спільного майна. З цього приводу вона змушена була звернутися до міліції. За результатами перевірки її заяви з відповідачем було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення таких конфліктів. 17 червня 2015 року вона з рішенням суду, яке набуло чинності, ввечері прийшла до спірної квартири, в якій на той час знаходилися орендатори квартири [PERSON] та [PERSON], які відмовилися їй відчинити двері мотивуючи тим, що відповідач не дозволяє їй туди заходити. 23 червня 2015 року вона звернулась з заявою до Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області і в цей же день прийшла до квартири з дільничним інспектором міліції [PERSON] на вимогу якого орендатори відчинили двері та викликали по телефону відповідача, який приїхавши до квартири заявив, що не дає їй дозволу проживати у квартирі, про що було складено відповідний акт та 23 червня 2015 року складено висновок за результатами перевірки її заяви. Таким чином відповідач відмовляється добровільно впустити її в спірну квартиру та визначити з нею порядок користування кімнатами. В зв»язку з тим, що відповідач відмовляється виконувати рішення суду від 28 квітня 2015 року вона вимушена звернутися до суду. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 25.06.2015 року спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 45,6кв.м, житловою площею 31,4кв.м, з яких 1 кімната площею 17,8кв.м, 2 кімната площею 13,6кв.м, кухня-4,8кв.м, санвузол-3,2кв.м, коридор -2,1кв.м, лоджія-1,9; 2,2кв.м. Кімнати в квартирі є ізольованими. Враховуючи інтереси дітей, вона вважає за доцільне встановити наступний порядок користування спірною квартирою: у її користування виділити житлову кімнату площею 17,8кв.м, у користування відповідача виділити житлову кімнату 13,6кв.м з лоджією та залишити в загальному користуванні кухню, санвузол та коридор. Крім того, у зв»язку з неправомірними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, оскільки через неправомірні дії відповідача вона не має можливості користуватися своєю власністю, вимушена була з дітьми жити у сестри на дачі та всю зиму возити дітей до школи та садка, які знаходяться у городі. Відповідач неодноразово влаштовував скандали , весь час залякував її та погрожував. З квітня 2015 року вона з дітьми мешкає в квартирі, яку вимушена знімати, а відповідач незважаючи на рішення суду продовжував не давати їй можливості жити з дітьми у квартирі. З урахуванням наведеного, моральну шкоду, яку їй спричинив відповідач вона оцінює у розмірі 12000грн., яку просить стягнути на її користь. Крім того, просить зобовязати МКП «Основаніє» розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в спірну квартиру відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, з урахуванням збільшення позовних вимог. Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні збільшені позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі та також просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та суду пояснив, він не заперечує що проти визначення порядку користування спірною квартирою за варіантом запропонованим позивачкою [PERSON], а саме, щоб позивачці з дітьми була виділена у користування кімната 17,8кв.м, а йому 13,6кв.м, а також не заперечує проти вселення позивачки з дітьми в спірну квартиру, але він заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 12000грн., так як він ніякої моральної шкоди їй не спричиняв. В спірній квартирі вони з позивачкою ніколи спільно не проживали і за спільною згодою здавали її в оренду. Домовленості щодо користування спірною квартирою між ними не було. На теперішній час він також не проживає у спірній квартирі, а тому не може перешкоджати позивачці користуватися квартирою. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та суду пояснила, що відповідач не заперечує проти вселення позивачки в спірну квартирі та виділення їй у користування кімнати більшої площі 17,8кв.м, але вважає, що немає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 12000грн., так як ця вимога ніякими належними доказами в суді не була підтверджена. Сторони в спірній квартирі ніколи не проживали, порядок користування цією квартирою між ними не визначався, орендатори були вселені в квартиру під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому і за згодою позивачки, яка мала доступ до квартири, але за власним бажанням вселятися у неї не стала. Представник 3-ї особи МКП «Основаніє» в судове засідання не з»явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Суду надана заява з проханням розглянути справу у відсутність їх представника. Заявлені позовні вимоги просять розглянути на розсуд суду(а.с.52). Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.08.2006 року та від спільного життя мають двох малолітніх дітей 2006 та [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-ЖС № 039349, серії 1-ЖС № 160283 (а.с.14,15). Згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року, яке набрало чинності 23 лютого 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний(а.с.7). Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2015 року, яке набрало чинності 26 травня 2015 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожним на ? частку квартири [ADDRESS](а.с.8-9). Згідно вимог ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Положеннями ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. З технічного паспорту, виготовленого ПП «Запорізьке міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» та технічної характеристики вбачається, що квартира [ADDRESS] складається з 2-х кімнат загальною площею 45,6кв.м, житловою площею 31,4кв.м, у тому числі площа 1-ї кімнати складає 17,8кв.м, площа 2-ї кімнати складає 13,6кв.м, кухня площею 4,8кв.м, санвузол - 3,2кв.м, коридор 2,1кв.м. Квартира обладнана лоджією 1,9; 2,2кв.м (а.с.11- 13). Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира є обєктом спільної часткової власності позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами, вони під час знаходження у шлюбі в спірній квартирі не проживали та нею не користувалися. Після ухвалення рішення суду від 28 квітня 2015 року, яке набрало чинності 26 травня 2015 року, домовленість між сторонами щодо здійснення ними права спільної часткової власності не була досягнута. Порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності за згодою сторін не встановлювався, але на теперішній час відповідач [PERSON] не заперечує, щоб був встановлений порядок користування спірною квартирою шляхом виділення в користування позивачки [PERSON] житлової кімнати площею 17,8кв.м, а йому в користування житлової кімнати площею 13,6кв.м разом із лоджією, кухня, санвузол і коридор були залишені у спільному користуванні. Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині вселення позивачки [PERSON] в спірну квартиру та встановлення порядку користування цією квартирою підлягають задоволенню і в користування позивачки [PERSON] слід виділити ізольовану житлову кімнату площею 17,8кв.м, а відповідачу [PERSON] в користування виділити ізольовану кімнату площею 13,6кв.м разом із лоджією площею 1,9; 2.2кв.м, кухню, санвузол і коридор слід залишити у спільному користуванні сторін. Крім того, позивачка [PERSON] просить суд зобовязати міське комунальне підприємство «Основаніє» розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в спірну квартиру(централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями статті 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів(обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, з урахуванням змін внесених Постановою КМУ від 24.01.2006р. № 45, визначений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир, яким передбачено, що мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника; за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень за чисельністю членів сім»ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник. На даний час спору щодо оплати житлово-комунальних послуг між сторонами ще не існує. Разом з тим, суд враховує, що МКП «Основаніє» не є стороною у справі, а залучено в якості 3-ої особи, у зв»язку з чим, суд не може своїм рішенням покладати на 3-ю особу будь-якого обовязку при вирішені по суті спору, що виник між сторонами. Вирішуючи по суті позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 12000грн., суд приходить до переконання, що вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів( ч.2 п. 2 ст.23 ЦК України). Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачка [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди посилається на ту обставину, що моральна шкода спричинена їй неправомірними діями відповідача [PERSON], через які вона не мала можливості користуватися своєю власністю. Відповідач неодноразово влаштовував скандали, залякував її та погрожував їй, внаслідок чого вона була змушена звертатися за захистом до міліції. Відповідно до розяснень що містяться у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди, із змінами та доповненнями, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової)шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди позивачкою [PERSON] суду надані акти та висновки складені Заводським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, але суд враховує, що ці акти та висновки були складені ще до ухвалення та набрання рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2015 року законної сили, окрім акту та висновку від 23 червня 2015 року. Крім того, при вирішенні спору по суті, суд також враховує вимоги ст.ст. 10,60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до переконання, що позовну вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не були підтвердженні позивачкою належними та допустимими доказами, в зв»язку з чим вони не підлягають задоволенню.

Outcome: partial