Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом про стягнення заборгованості по аліментах, пені, додаткових витрат на утримання дитини з [PERSON] Свої вимоги позивачка обґрунтувала наступним. 09.04.2005 року сторони уклали шлюб, від якого у них народилося три сини: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 06.02.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний судовим рішенням. З відповідачем позивачка спільно не проживає, коштів на утримання дітей він не надає, вихованням не займається. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість по аліментам на утримання їх сина [PERSON] у розмірі 9.164,70 грн., пеню в розмірі 31.959,93 грн. та додаткові витрати у розмірі 4.741,60 грн.. В судове засідання сторони не з'явилися, позивачка до судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутністю заочно, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, відповідач про час, дату та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність та заперечень на позов до суду не надав. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд ухвалив розглядати справу заочно. Частино 2 ст. 197 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, судом не проводилась фіксація судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Як випливає з матеріалів справи, 09.04.2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси було зроблено актовий запис № 53. Від шлюбу у сторін народилося три сини: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Рішенням суду від 06.02.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. З відповідачем [PERSON] спільно не проживає. Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року, яке набрало законної сили 01.11.2005 року, з [PERSON] стягнуто на користь позивачки на утримання сина [PERSON] аліменти у розмірі ? частини заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з 24.06.2005 року до [INFO] року. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, здійсненим державним виконавцем Романовською О.Л., заборгованість відповідача за вищевказаним рішенням суду складає дев'ять місяців (з 01.02.2013 року по 01.10.2013 року). Доказів про розмір заробітної плати [PERSON] сторони не надали. Відповідач, являючись батьком зобов'язаний нести рівні з позивачем матеріальні витрати, відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України: «Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини» Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно ч. 2 ст. 182 СК України. Статтею 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Законом України «Про Державний бюджет на 2013 рік» встановлено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років в розмірі 1.210,00 грн. (з 01.01.2013 року по 30.11.2013 року). Враховуючи, що середня заробітна плата працівника по Дніпропетровській області (місце виконання рішення) менша встановленого прожитого мінімуму на дитину віком 10 років, [PERSON], [INFO], заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів по рішенню Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року складає 10.890,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, розмір пені за 9 місяців прострочення виконання зобов'язання відповідача по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] складає 29.403,00 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, виходячи із ст. 141 СК України, участь кожного з батьків у додаткових витратах на утримання дитини має бути в рівних частках з кожного. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, заявлені позивачем вимоги щодо сплати аліментів за минулий час, а також сума додаткових витрат на дитину не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial