Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 09.07.2008 року працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Амстор» на посаді касира торговельного залу. Трудовий договір був укладений на невизначений термін. 30.06.2009 року вона була переведена на посаду старшого касира торговельного залу цього ж підприємства. У 2014 році в результаті реорганізації підприємство змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Амстор», змінилась його юридична адреса. У липні 2014 року вона подала заяву про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Посилаючись на те, що на даний час позивачці необхідно розірвати трудовий договір, остання просила суд задовольнити позов у повному обсязі та розірвати трудовий договір між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» на підставі п.1 ст.36 КЗпП, вказавши дату розірвання трудового договору 01.07.2014 року. В позовній заяві позивачка просила розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання на неодноразові виклики не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. В зв`язку з цим, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши надані позивачкою до заяви на підтвердження позовних вимог докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В обґрунтування пред`явленого позову позивачка посилалась на те, що наказом №128/к від 09.07.2008 року була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Амстор» на посаду касира торговельного залу, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Також згідно доводів позовної заяви у зв?язку із реорганізацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» у 2014 року позивачкою було подано заяву про звільнення за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Разом з тим, до позовної заяви не долучено копію заяви про розірвання трудового договору, не надано доказів направлення та вручення заяви відповідачу. Виходячи із наведених положень законодавства, діям роботодавця, направленим на розірвання трудового договору з працівником, передує подання останнім відповідної письмової заяви. Разом з тим, позивачкою належних та допустимих доказів отримання уповноваженою особою відповідача заяви про розірвання трудового договору, а також погодження такого звільнення, не надано. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч.1,2,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В поданому позові позивачка, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, просила проводити розгляд справу без її участі. При цьому, клопотань про витребування чи надання в подальшому доказів не заявляла. З аналізу положень ч.1 ст.2 ЦПК України, ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України вбачається, що розглядаючи справу та вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення чи відмови в задоволенні позовних вимог, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду з позовом. Таким чином, в зв`язку з ненаданням позивачкою доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається в позовній заяві та факту порушення її права відповідачем, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору, слід покласти на останню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed