Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

Позивачка звернувся в суд з позовом до Шуро-Копіївської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із: - земельної ділянки площею 1,6433 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району; - земельної ділянки площею 0,8682 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району. Право на отримання у власність даних земельних ділянок її мати отримала в результаті розпаювання земель СВАТ «Дружба» (ПАТ «Дружба-ВМ») на підставі розпорядження №402 Тульчинської районної державної адміністрації від 28.05.2008 року про затвердження протоколу загальних зборів громадян від 03.02.2008 року про розподіл земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на землю на території Шуро-Копіївської сільської ради. А так як її мати померла в 2004 році, то виготовити і отримати державні акти на право власності на земельні ділянки, на які вона мала право, вона не змогла. Після смерті своєї матері [PERSON], позивачка є єдиним спадкоємцем її майна за законом. Спадщину прийняла, звернувшись в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. На даний час вона звернулася з метою отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкові земельні ділянки. Однак, оформити право власності на спадкові земельні ділянки в нотаріальному порядку позивачка не може так як її мати не встигла оформити та отримати державні акти на право власності на земельні ділянки, а тому відсутні правовстановлюючі документи на землю на її ім'я. У зв'язку з цим, в нотаріальному оформлені спадкових земельних ділянок позивачці було відмовлено, про що було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій. Крім того, відповідно до протоколу розподілу земельних часток (паїв), списку померлих громадян, право власності на земельні ділянки яких будуть виготовляти спадкоємці, довідок про присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам, мати позивачки значиться як «[PERSON]». Також в свідоцтві про її народження мати значиться як «[PERSON]». А за паспортом та свідоцтвом про смерть вона значилася як «[PERSON]». Тому позивач вважає необхідним встановити факти, що мають юридичне значення, а саме, що [PERSON] була її матір'ю і що саме їй належали спадкові земельні ділянки площею 1,6433 га та площею 0,8682 га. Вказані обставини змусили позивачку звернутися до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] просить суд, встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] була її матір'ю, встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] належали земельні ділянки площею 1,6433 га, кадастровий номер 0524387000:01:002:0043, та площею 0,8682 га, кадастровий номер 0524387000:04:001:0174. Визнати за нею право власності на спадкове майно за законом, спадкоємцем якого вона стала після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO], а саме, на: земельну ділянку площею 1,6433 га, земельну ділянку площею 0,8682 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташовані на території Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району. Позивачка в судове засідання не з'явилася, вказавши в позовній заяві, при зверненні до суду, що бажає, щоб справу розглядали в її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Представник третьої особи Відділу Дежземагенства в судове засідання не з'явився надавши суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи суд встановив: Відповідно до копії свідоцтва про смерть - [PERSON], померла [INFO] (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про народження - позивач [PERSON], народилася [INFO], її матір'ю записана «[PERSON]» (а.с.10). Як вказано в свідоцтві про одруження позивач будучи [PERSON] вийшла заміж і змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.11). В довідці №926 від 13.10.2014 року, виданій Шуро-Копіївською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON], померла [INFO]. Після її смерті єдиним спадкоємцем залишилась [PERSON], тобто позивач, і інших спадкоємців передбачених законом чи заповітом у померлої немає. До складу спадкового майна входить сертифікат на право власності на земельну частку (пай) (а.с.12), вказані обставини також підтверджуються довідкою Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району №928 від 13.10.2014 року, а також уточняється, що позивач є спадкоємцем на земельну частку (пай) в розмірі 2,13 га в господарстві ПАТ «Дружба-ВМ» (а.с.13). Згідно з розпорядженням Тульчинської районної державної адміністрації №402 від 28.05.2008 року, про затвердження протоколу розподілу земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на землю на території Шуро-Копіївської сільської ради, було затверджено протокол розподілу земельних часток (паїв) між громадянами на території Шуро-Копіївської сільської ради, а також прийнято рішення про видачу державних актів на право власності на землю громадянам, а також спадкоємцям померлих громадян (а.с.15). В копії протоколу розподілу земельних часток (паїв) між громадянами від 03.02.2008 року, зазначено, що [PERSON], надано земельні ділянки [NUMBER] і [NUMBER] (а.с.16-17). Відповідно до списку померлих громадян, державні акти на право власності на земельні частки (паї) на орних землях, яких будуть виготовлятись їх спадкоємцям, зокрема [PERSON], належала земельна ділянка [NUMBER], загальною площею 0,8682 га (а.с.21), даній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 0524387000:04:001:0174, що підтверджується копією довідки, виданої відділом земельних ресурсів (а.с.24-25). Крім того, померлій [PERSON], належала земельна ділянка площею [NUMBER], загальною площею 1,6433 га (а.с.20), даній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 0524387000:01:002:0043 (а.с.22-23). Позивач спадщину після смерті своєї матері [PERSON], прийняла, що підтверджується копією заяви про прийняття спадщини (а.с.36). Постановою дежавної нотаріальної контори №02-31 від 14.10.2014 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкову земельну ділянку (а.с.8). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: На підставі ст. 256 ч.1 п.1 ЦПК України, суд вправі встановити факт родинних відносин між фізичними особами. Згідно з ч.2 цієї ж статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216,1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270,1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). За змістом ст. 1268 ч.3 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак своє право вона не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає судовому захисту, а відтак в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved