Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] предявила до суду позов до відповідачки [PERSON], третя особа слідчий Дубас У. І. про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1000 гривень, грошових коштів в сумі 1100 польських злотих, що еквівалентно 7000 гривень, якими відповідачка неправомірно та незаконно заволоділа, та спричиненої моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в лютому 2016 року зверталася до [PERSON], як приватного підприємця, між ними була усна домовленість, що [PERSON] підготує для увесь пакет документів для подачі у візовий центр [PERSON], з метою отримання позивачкою візи у [PERSON] за винагороду в розмірі 1100 польських злотих. Натомість [PERSON] не надала їй всіх документів, для отримання візи у [PERSON]. Вважає, що таким невиконанням взятих на себе зобовязань [PERSON] завдала їй матеріальної шкоду в розмірі 1000 гривень та моральної шкоду в розмірі 2000 гривень. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що втратила роботу в [PERSON], спокій та віру в людей, відчуває постійне приниження. Представник відповідача адвокат [PERSON] подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких покликається на те, що позовні вимоги позивачем не обґрунтовані належними і допустимими доказами, не доведено факту заподіяння позивачу матеріальної та/або моральної шкоди та розмір заподіяної матеріальної та/або моральної шкоди. Також у вказаних запереченнях представник відповідача зазначає, що позивач [PERSON] дійсно зверталася до відповідача [PERSON] в лютому 2016 року із проханням надати допомогу в отриманні, насамперед, запрошення із [PERSON], та подальшому зверненні до Пункту прийому візових анкет із метою отримання візи у [PERSON], і дана обставина не заперечується відповідачем [PERSON] Для виконання замовлення позивача [PERSON] відповідачкою було отримано від позивачки кошти в сумі 1100 польських злотих, котрі в подальшому було сплачено навчальному закладу SCHOLA POLONICA в м. Варшава, Республіка Польща, як оплата за навчання Позивача у вказаному навчальному закладі. Крім того, частина коштів за навчання в розмірі 400 польських злотих відповідачем сплачено за власний кошт. На підставі здійсненої проплати коштів в загальному розмірі 1500 польських злотих на імя позивача 28 квітня 20167 року видано запрошення, копія якого долучена позивачем до матеріалів справи, котре, відповідно, давало підстави для звернення позивача до Пункту прийому візових анкет із проханням про видачу їй консульською установою [PERSON] відповідної візи. Також, відповідачем зареєстровано позивача на 09 годину 30 хвилин 06 травня 2016 року для подання останньою документів до Пункту прийому візових анкет для видачі їй консульською установою [PERSON] відповідної візи. Таким чином, станом на кінець квітня 2016 року відповідач взяті на себе зобовязання виконала в повному обсязі, а будь-яких інших домовленостей між сторонами не існувало. Причини, з яких позивач не скористалася підготовленими відповідачем документами, не звернулася до Пункту прийому візових анкет із проханням про отримання візи, відповідачу не відомі. З цих підстав, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, попередньо подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у судове засідання не зявилися, кожен окремо подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, щодо задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі та просили відмовити з підстав викладених у поданих запереченнях на позовну заяву . Третя особа слідчий Дубас Устим Іванович у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, за відсутності сторін. Судом установлено , що позивач [PERSON] зверталася до відповідача [PERSON] в лютому 2016 року із проханням надати допомогу у отриманні, запрошення із [PERSON], та подальшому зверненні до Пункту прийому візових анкет із метою отримання візи у [PERSON], що не заперечується відповідачем [PERSON] Згідно викладених у позові обставин, відповідач [PERSON] не надала [PERSON] всіх документів, що унеможливило отримання візи. 06 травня 2016 року позивач [PERSON] звернулась у правоохоронні органи із повідомленням про вчинення[PERSON] злочину за ознаками шахрайства - заволодіння шляхом обману , її ([PERSON] В.) коштами в сумі 110 польських злотих, що еквівалентно 7000 гривень за виготовлення Воєводського запрошення , поставлення на чергу у візовий центр. Згідно відповідей наданих Тернопільським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 11 травня 2016 року за №7035 та від 21 травня 2016 року за №7561 за результатами проведеної перевірки заяви позивача не виявлено обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, матеріали перевірки зареєстровані в ЄО за №12442 від 06 травня 2016 року та №13500 від 16 травня 2016 року, не були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань, оскільки на момент проведення перевірки не встановлено ознак будь-якого злочину та ситуація яка сталась належить до категорії цивільно-правових відносин. При цьому, наявність будь-яких домовленостей між сторонами щодо конкретного виду/типу запрошення із [PERSON], конкретних строків підготовки відповідачем пакету документів для подачі у Пункт прийому візових анкет, конкретного переліку документів, які мали бути підготовлені відповідачем за замовленням позивача , судом не встановлено. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи , оцінивши наявні у справі докази, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, виходячи із наступних міркувань . У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із ст. 10 ЦПК України принцип змагальності сторін визначено як один із основоположних принципів цивільного судочинства, за яким, зокрема, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий же розподіл обовязку доказування і подання доказів встановлений ст. 60 ЦПК України. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи, і такі дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір,що передбачено ст.61 ЦПК України. Згідно ч.2. ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивачем не обґрунтовані належними і допустимими доказами, а тому є недоведеними. Так, у відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, за змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, враховуючи вимоги ст.ст. 10, 60, 179 ЦПК України, факт заподіяння моральної та/або матеріальної шкоди та розмір заподіяної шкоди повинен довести позивач. З цих підстав, враховуючи наведені обставини справи, суд приходить до висновку , що позивачем не обґрунтовано жодними належними і допустимими доказами факт заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди , відтак позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed