Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з названим позовом в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь в якості відшкодування завданої в результаті ДТП матеріальної та моральної шкоди загальну грошову суму 30133,09 грн.. В ході розгляду справи [PERSON] свої позовні вимоги доповнила. Просила стягнути з приватного акціонерного товариства «Акціонерна Страхова Компанія «ІНГО Україна» страхове відшкодування за шкоду, завдану життю та здоров'ю, страхове відшкодування за шкоду, пов'язану з тимчасовою втратою працездатності, а також відшкодування моральної шкоди в межах ліміту відповідальності страховика. Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 20000 грн.. Свої доводи обґрунтовувала тим, що 18.03.2014 року о 14:00 на розі вулиць М'ясоїдівської та Прохоровської у місті Одесі за участю відповідача [PERSON], з вини останнього, сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої [PERSON] були завдані тілесні ушкодження. Також як зазначено в позовній заяві позивачка змушена була додатково витрачати грошові кошти на лікування, на відновлення пошкодженого винними діями відповідача речі, втратила частину заробітку, а наразі потребує санаторно-курортного лікування, що також зумовлене вищевказаною ДТП. Будучи належним чином сповіщеною про час та місце розгляду справи, позивачка в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала заявою, згідно з якою [PERSON] свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Відповідач [PERSON] через свого представника подав до суду заявою, в якій зазначав, що позов визнає частково - в тій частині, що стосується ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», в іншій частині позов не визнає, просить в цій частині відмовити. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог [PERSON] виходячи з наступного. В ході судового розгляду встановлено, що 18.03.2014 року о 14:00 на розі вулиць М'ясоїдівської та Прохоровської у місті Одесі за участю відповідача [PERSON], з вини останнього, сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої [PERSON] були завдані тілесні ушкодження, що підтверджується постановою судді Малиновського районного суду міста Одеси, винесеною по справі № 521/6179/14-п від 19.05.2014 року, відповідно до якої [PERSON], керуючи у вищевказані день, час та місце автомобілем [NUMBER]., повертаючи ліворуч на регульованому перехресті, не надав дорогу пішоходу [PERSON], яка в цей час переходила проїжджу частину вулиці М'ясоїдівської, на яку повертав воді автомобіля «Kia», внаслідок чого скоїв на неї наїзд. В результаті розгляду справи про адміністративне правопорушення в діях відповідача [PERSON] суддею віднайдено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. При встановленні конкретного характеру правовідносин сторін, а також правової норми, що підлягає застосуванню суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином, зважаючи на юридичну рівність та майнову самостійність сторін даної цивільної справи, враховуючи завдання позивачу шкоди, що є однією з підстав виникнення цивільних правовідносин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В свою чергу, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 2) в інших випадках, встановлених законом. Правові підстави відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки визначені ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином необхідно визначитись з правомірністю використання відповідачем [PERSON] транспортним засобом - автомобілем [NUMBER], як джерелом підвищеної небезпеки в момент завдання шкоди. Так, судом встановлено, що власником вищевказаного транспортного засобу є громадянка України [PERSON], тобто не відповідач [PERSON] 01 березня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийнято Постанову пленуму № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», яка, відповідно до діючого законодавства, є єдиним документом, шляхом прийняття якого Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ надаються роз'яснення щодо вирішення судових спорів в справах певних категорій. В даному випадку - пов'язаних з джерелом підвищеної небезпеки. Так, в частині відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки ВССУ надано наступні роз'яснення: «Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України)». Приймаючи до уваги, те що судом не встановлено жодної з нижче зазначених підстав для покладання відповідальності за завдану шкоду саме на власника автомобіля, слід прийти до висновку, що єдиним суб'єктом, що несе таку відповідальність є відповідач [PERSON]. Разом з тим, у відповідності до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З матеріалів справи вбачається, що станом на момент ДТП як фактичної підстави для виникнення спірних правовідносин сторін цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована приватним акціонерним товариством «Акціонерна Страхова Компанія «ІНГО Україна», що підтверджується копією договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісу) серії АС № 1667992 від 10.07.2013 року, копією адвокатського запиту представника відповідача. Копією відповіді (листа) МТСБУ та додатку до неї від 07.07.2014 року. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює суспільні відносини в сфері відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Преамбулою якого передбачається, що цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. В якості юридичної підстави задля його можливого подальшого задоволення судом, в своєму позові, [PERSON] посилається, зокрема, на ст.ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України, які, в свою чергу, передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Викладений в Постанові Верховного Суду України № 6-108 цс 13 правовий висновок про те, що положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам, дає підстави аби й положення ст. 1194 ЦК України вважати спеціальними по відношенню до положень ст.ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України, на які в своєму позові посилається позивач. Що в контекстному взаємозв'язку з положеннями ст. 4 ЦК України свідчить про обов'язок суду застосувати до спірних правовідносин, окрім відповідних положень ЦК України, положення спеціального закону. Як зазначено в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»: «Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки, відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди». Судом встановлено, що відповідач на протязі передбаченого законом триденного терміну звернувся з відповідною заявою до страховика, що підтверджується копією повідомлення про автоаварію від 20.03.2014, виконавши тим самим свій обов'язок. З таких обставин, покладання цивільної відповідальності за завдану шкоду на її завдавала можливе лише випадку перевищення ліміту відповідальності страховика. ст. 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. В свою чергу, ст. 23 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого. У зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів (ст. 24 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). ст. 25 передбачено, що у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 10 ЦПК України). ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що на час аварії позивач перебувала в трудових правовідносинах з КП ОМР «Одесміськелектротранс» на посаді водія трамваю, що підтверджується копією довідки, виданої експлуатаційно-трамвайним депо № 1 КП «Одесміськелектротранс» від 03.09.2014 року вих. № 76, копіями довідок, виданих КП «Одесміськелектротранс» від 09.09.2014 року та 10.09.2014 року вих. №№ 274 та 280 відповідно, а також копією листка непрацездатності серії АГЕ № 540182, виданого КУ «Міська поліклініка № 1» 02.04.2014 року. Крім цього, вищевказані документи підтверджують як розмір завданого позивачу матеріального збитку, так і правильність зазначених в позовній заяві розрахунків, є належними та допустимим доказами в зв'язку чим суд вважає за можливе задовольнити позов в частині стягнення з ПрАТ «АСК «Інго Україна» страхового відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я у вигляді втраченого заробітку, відшкодування упущеної вигоди по заробітній платі, страхове відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у вигляді додаткових витрат, в загальному розмірі 16334, 42 грн.. 29081,42 грн. Як зазначено в позові, витрати на санаторно-курортне лікування є необхідними, однак поки що позивачем не здійсненими. Необхідність даних витрат підтверджується довідкою для одержання путівки на санаторно-курортне лікування № 216/457, виданої КУ «ЦПМСД № 10» 15.09.2014 року та довідкою профільного закладу - дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофздоровниця» «Клінічним санаторієм «Лермонтовським» від 16.09.2014 року вих. № 203. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа: зробила /або/ мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). З контексту вищевказаної норми права вбачається, що збитками фактично є грошові затрати, як за характером здійснення їх в часі діляться на два види: витрати, які особа або мусить зробити - коли пошкоджене право ще не відновлене, або ж вже здійснила. За таких обставин, приймаючи до уваги що і положення діючого ЦК України, і положення ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є актами цивільного законодавства, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову в цій частині в зазначеному та підтвердженому позивачем розмірі - 12747 грн. Разом з тим, погодитись з зазначеним розміром завданої позивачу моральної шкоди в загальному розмірі 25000 грн. суд не може. Враховуючи характер завдання моральної шкоди, а саме відсутність умислу відповідача [PERSON], часткову компенсацію ним понесених позивачем грошових витрат у розмірі 2400 грн. відразу після наїзду, про що зазначено в позові, відсутність доказів щодо згоди [PERSON] на подальшу компенсацію завданих збитків, приймаючи до уваги характер та глибину душевних страждань позивача, наявність заперечень з боку відповідача [PERSON], а також відсутність заперечень проти позову як єдиного передбаченого діючим цивільно-процесуальним законодавством процесуального документу, яким можливо висловити свої заперечення проти позову з боку ПрАТ «АСК «Інго Україна», суд вважає за можливе, в частині компенсації моральної шкоди, позов задовольнити частково - стягнути з ПрАТ «АСК «Інго Україна» на користь [PERSON] передбачений ст.ст. 9, 26№ ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5000 грн.. Загалом на користь позивача з ПрАТ «АСК «Інго Україна» підлягає стягненню загальна грошова сума у розмірі 34081,42 грн. в якості страхового відшкодування. ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на що, з ПрАТ «АСК «Інго Україна» на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова сума у розмірі 153,47 грн..

Outcome: partial