Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про визнання за нею права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. В позові вона зазначила, що з [PERSON] вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2010 року. В той же час, вона переїхала до його квартири за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі вона проживає по теперішній час, оскільки іншого житла у неї не має. Сюди вона перевезла свої особисті речі. Крім того, в квартирі знаходяться речі, які вони з відповідачем придбали у період їх сумісного проживання. Весь час, відповідач запевняв її у тому, що він зареєструє її як свою дружину у вищевказаній квартирі, оскільки вони проживали однією сім'єю, вели загальне господарство, разом готували і вживали їжу, спільно утримували, прибирали і піклувалися про квартиру. Позивачка дбайливо відносилася до квартири, брала участь у витратах за змістом квартири. За власні кошти і власними силами вони з відповідачем здійснювали ремонт цієї квартири. На теперішній час, відповідач виїхав з міста і її реєстрація не можлива за його відсутністю, тому позивачка просить суд визнати за нею право користування даною квартирою, зобов'язавши сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України зареєструвати її у квартирі [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві та з посиланням на норми закону та Конвенцію про захист прав і основних свобод людини, просила суд задовольнити її позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. З заявою про розгляд справи за його відсутністю не звертався. За такими обставинами суд, зі згоди позивача у порядку ст. 224-226 ЦПК України ухвалює у справі заочне рішення. Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухав пояснення позивача, дослідивши докази в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї, які проживають разом з наймачем, мають рівне з ним право користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнанні членами сім'ї наймача (ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до власника жилого приміщення, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 156 ЖК України). Як вбачається зі змісту позовної заяви та було встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] з грудня 2010 року проживає в квартирі [ADDRESS], тобто її проживання є тривалим. Крім того, доведено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, вели загальне господарство, разом готували і вживали їжу, спільно утримували, прибирали і піклувалися про квартиру. Позивачка дбайливо відносилася до квартири, брала участь у витратах за змістом квартири. За власні кошти і власними силами вони з відповідачем здійснювали ремонт цієї квартири. Даний факт, був встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2014 року, яке набрало законної сили 11.07.2014 року. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.. Таким чином, добуті в суді факти були підтверджені відповідними поясненнями позивача та належними письмовими доказами по справі, тому підстав для незадоволення позову у суду відсутні. Отже висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства.

Outcome: approved