Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача витрати, понесені нею на утримання житлового будинку, який знаходиться в с. Великий Дальник, 3-й пров. Тепличний, 3, Біляївського району Одеської області. Свої вимоги мотивує тим, що вказаний житловий будинок належить їй та відповідачу в рівних частках на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З 3.07.2011 року вона одноособово за власні кошти утримує будинок та сплачує житлово-комунальні платежі і ці витрати станом на 14.08.2015 року складають 48\~608 грн. 67 коп. крім того, неналежним виконанням відповідачем своїх обовязків щодо своєчасного відшкодування їй половини вказаних витрат, він заподіяв їй збитки у розмірі інфляційного знецінення гривні, які складають 14\~396 грн. 74 коп., а тому просить стягнути з відповідача на її користь 38\~701 грн. 08 коп.. В судовому засіданні представник позивачки на позові наполягав, посилаючись на обставини. викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що спірний житловий будинок в с. В.Дальник, 3-й пров. Тепличний, 3, був у власності їх матері, на яку були оформлені особові рахунки. Вважає, що власник повинен утримувати майно, незалежно від його проживання. Поділ між сторонами не проведений, вони мають ідеальні частки в спільному майні. В період з 2011 по 2014 р. позивачка за свої власні кошти провела ремонт в будинку та виконала санітарно-технічні роботи у санвузлі. Особовий рахунок на споживання електроенергії відкритий на позивачку, а на газопостачання залишається оформленим на їх матір. В судовому засіданні відповідач позов не визнав. При цьому пояснив, що за останні 5 років після смерті матері в будинку нічого не змінилось, капітального ремонту не було, можливо був косметичний ремонт. Доступ до будинку він отримав після звернення до правоохоронних органів у вересні 2014 року. До цього часу позивачка не зверталась до нього щодо участі в будь-яких витратах на утримання будинку. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом відповідно від 8.10.2012 року та 9.10.2012 року позивачка та відповідач отримали у спадщину в рівних частках житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. В.Дальник, 3-й пров. Тепличний,3 Біляївського району Одеської області ( а.с.4,5). У вказаному будинку сторони зареєстровані ( а.с.6,7). Згідно ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання житла це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання. Виходячи зі змісту ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний утримувати майно, що йому належить та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто нести витрати, які є обєктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані та його функціонування. Кожен співвласник зобовязаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали санітарний обовязок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги регрес). З розрахунку витрат на утримання будинку, наданого позивачкою ( а.с. 8-9) вбачається, що позивачка в період з 17.08.2011 року по 13.03.2015 року сплатила за спожитий газ 25\~060, 72 грн, за електроенергію 4\~123, 80 грн., а всього за житлово-комунальні послуги її витрати складають 29\~184, 52 грн.. Крім того, з вказаного розрахунку вбачається, що позивачкою проведено поточний ремонт в будинку, вартість якого складає 19\~424, 15 грн., а всього її витрати складають 48\~608, 67 грн.. В підтвердження цих витрат позивачкою надані платіжні документи ( а.с.12-20), а також накладні та товарні чеки ( а.с.21-23).Оскільки квитанції №29,№22, №16, №49, №37, №17, №118, №36 ( а.с.16-16 зворот) стосуються періоду до смерті спадкодавця та в розрахунок позивачкою не включені, ці документи не є доказами по справі і судом до уваги не приймаються. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.1 ст. 58 вказаного Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В порушення цих вимог позивачкою надані товарні чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів, в яких відсутні відомості про особу покупця: б/н від 10.07.2013 року; №013 від 12.12.2014 року; №001 від 12.12.2014 року; б/н від 24.03.2013 р. ( а.с.21-23), а накладна б/н від 2.08.2014 року ( а.с.21) взагалі видана на іншу особу «Шпильчак», а тому ці докази суд вважає неналежними. Крім того, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України позивачка не надала докази в підтвердження виконання будівельних робіт та проведення поточного ремонту (висновок експерта, акт виконаних робіт, договір на виконання будівельних робіт тощо), а також докази щодо необхідності щодо необхідності проведення цих робіт. Більш того, в позовній заяві позивачкою взагалі не зазначено перелік будівельних робіт та час їх проведення. Згідно Закону України « Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно ч.3 Правил користування електричною енергією для населення та ч.4 Правил надання населенню послуг з газопостачання споживання електричної енергії та газу здійснюється на підставі договору, укладеного зі споживачем фізичною особою, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. В судовому засіданні було встановлено, що споживачем вказаних житлово-комунальних послуг ( газо- та електропостачання) є позивачка, яка відповідно їх і повинна оплачувати, оскільки відповідач в будинку не проживає і не користується цими житлово-комунальними послугами. Крім того, представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що на імя позивачки відкрито особовий рахунок на споживання електричної енергії, а договір на газопостачання з нею не укладався. Аналізуючи положення наведених норм права та докази, надані позивачкою суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником не доведений факт понесення нею обєктивно необхідних витрат саме на управління, утримання та зберігання житлового будинку. Згідно положень ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.1991 року індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а ст. 2 цього Закону встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Обовязок сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України, і може бути покладений тільки на боржника у грошовому зобовязанні на вимогу кредитора. Правовідносини сторін не випливають із грошових зобовязань, які передбачають користування чужими грошовими коштами, а грунтуються на обовязку позивачки та відповідача спільно утримувати належне їм майно. Посилання позивачки на положення ст. 611, 623 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки ці норми права передбачають правові наслідки порушення зобовязання, які є мірами цивільно-правового захисту сторін зобовязання ( боржника та кредитора) і одночасно є мірами цивільно-правової відповідальності. А тому збитки у розмірі інфляційного знецінення гривні, які просить стягнути позивачка, не є майновою шкодою у розумінні положень ст. 22 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що законних підстав для задоволення позову не вбачається.

Outcome: dismissed