Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Верхівнянської сільської ради, Ружинської державної нотаріальної контори, співвідповідачки - [PERSON] про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Позовні вимоги мотивуючи наступним чином, що вона проживає в [ADDRESS]. Мати позивачки, [PERSON], яка проживала в [ADDRESS] та працювала в КСП ім. Щорса і являлась членом даного сільськогосподарського підприємства. Матері позивачки [PERSON], яка померла [INFO] року, відповідно до рішення Ружинської районної державної адміністрації №319 від 15.08.1996 року було видано, сертифікат серії [NUMBER] на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Щорса розміром 4.08 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 16952 гривні. Даний сертифікат видано 11.11.1996 року головою Ружинської райдержадміністрації Туранським В.Ц. В листопаді 2016 року позивачка як спадкоємець та її дочка почали з'ясовувати, чи видавався її матері [PERSON] земельний пай із земель бувшого КСП ім. Щорса. В процесі цього позивачка встановила, що право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Щорса розміром 4.08 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 16952 гривні оформила [PERSON], яка проживає [ADDRESS], та якій позивачка продала належній її матері будинок в [ADDRESS]. [PERSON] 05.09.2000 року завідуючою Ружинської нотаріальної контори Ходаківською Л.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченого секретарем виконкому Верхівнянської сільської ради Ружинського району 20.06.1996 року за № 8. В свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.09.2000 року, внесені недостовірні дані так само як в заповіт, посвідчений секретарем виконкому Верхівнянської сільської ради Ружинського району 20.06.1996 року за № 8. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги просить задовільнити частково визнати заповіт [PERSON] від 20 червня 1996 року, складений та посвідчений секретарем Верхівнянської сільської ради за реєстровим № 8 щодо спадкування [PERSON] земельної частки паю згідно сертифікату серії [NUMBER] - недійсним. Визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.09.2000 року права на земельну частку ( пай ) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Щорса розміром 4.08 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату серії [NUMBER], виданого 11.11.1996 року відповідно до рішення Ружинської районної державної адміністрації - недійсним. Від стягнення судового збору з Верхівнянської сільської ради та співвідповідачки [PERSON] представник позивачки відмовився. В судове засідання представник Ружинської нотаріальної контори не зявився, надіслав заяву справу слухати у їх відсутності, рішення просив винести на розсуд суду. Представник Верхівнянської сільської ради в судове засідання зявився проти задоволення позову не заперечував. В судовому засідання з'ясовано, що мати позивачки [PERSON] ніколи не підписувала заповіт від 20.06.1996 року і не заповідала право на земельну частку (пай) [PERSON] Даний заповіт був зроблений заднім числом [PERSON] та секретарем Верхівнянської сільської - ради Путій Г., після того як мати - [PERSON] померла [INFO] року. ' * На час посвідчення заповіту 20.06.1996 року секретар Верхівнянської сільської ради Путій Г. не могла в дійсності знати про те, що матері позивачки має бути видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], так як сертифікат виданий лише 11.11.1996 року, тобто майже через 5 місяців після посвідчення заповіту, а розпорядження головою Ружинської РДА про видачу сертифікату серії [NUMBER] прийнято 15.08.1996 року, тобто майже через 2 місяці після смерті матері позивачки [PERSON], а сам заповіт складений 20.06.1996 року. Свідченням того, що заповіт був зроблений заднім числом [PERSON] та секретарем Верхівнянської сільської ради Путій Г., після того, як [PERSON] померла [INFO] року є те, що в книзі для запису нотаріальних дій за 1996 рік взагалі відсутній запис про посвідчення заповіту матір'ю позивачки [PERSON] на користь [PERSON] та відсутні будь-які дані про справляння держмита за вчинення нотаріальної дії.? Відповідно до п.82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94 і котра діяла на час написання тексту заповіту, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем та у заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача, місце і час укладення заповіту. Однак, в порушення п.82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в заповіті не зазначено дата і місце народження матері позивачки [PERSON], оскільки [PERSON] та секретарю Верхівнянської сільської ради Путій Г. дані про місце народження та дату народження матері позивачки [PERSON] не відомі. Крім того, в заповіті зазначено неправдиві відомості про те, що [PERSON] є племінницею матері позивачки [PERSON], оскільки мати та позивачка не перебуває в будь-яких родинних стосунках з [PERSON] Суд зазначає, що мати [PERSON] померла у віці 84 років і за 2 місяці до смерті проживала в [ADDRESS], не могла пересуватись, була лежачою, потребувала стороннього догляду і була під постійним наглядом позивачки, а тому фізично не могла відвідати Верхівнянську сільську раду для підписання заповіту, хоча в заповіті зазначено, що він був зроблений в с.Верхівня Ружинського району. Підпис, який значиться в заповіті не належить матері позивачки [PERSON] Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно із вимогами ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовною давністю є строк, протягом якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про, особу, яка його порушила. Про порушення свого права позивачка дізналась в листопаді 2016 року, а тому, що перебіг строку позовної давності починається з листопада 2016 року. Після того, як позивачка дізналась про порушення свого права, то звернулась 18.11.2016 року з заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. ст. 364 ч.2, 366 ч.2, 358 ч.1,4, 190 ч.3 КК України, до заступника керівника Бердичівської місцевої прокуратури. Нормою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; а згідно з ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбутися при свідках (ст. 1253 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення , є нікчемним Нормою ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений з порушенням вимог закону щодо його посвідчення є нікчемним, тобто таким, що не потребує додаткового визнання його недійсним. Разом з тим, нормою ч. 2 ст. 215 ЦК України, позивачеві надано право на звернення до суду для визнання недійсним нікчемного правочину, яким я і скористалася, позиваючись про визнання недійсним заповіту. Відповідно до п. 3 статті 215 Цивільного Кодексу України встановлено, що якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 5 Постанови Пленуму № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Outcome: dismissed