Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 24.12.1965 року проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , яка була передана для проживання її чоловіку разом із членами його сім`ї на підставі ордеру. В 2008 році вона разом зі своїм сином [PERSON] приватизували вказану квартиру та стали її співвласниками в рівних долях (по Ѕ частки). [INFO] її син помер та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом він 13.02.2014 року вона отримала у спадщину ј частину квартири. Після смерті сина вона залишилась проживати в квартирі разом зі своєю онукою [PERSON] . Враховуючи, ближчої людини, ніж остання, в неї не має, вона вирішили подарувати їх свою Ѕ частину квартири та 24.07.2013 року вони уклали договір дарування. Наприкінці 2017 року відповідачка вирішила викупити ј частину квартири у [PERSON] , яка успадкувала після смерті її батька [PERSON] . Таким чином, за нею (позивачкою) повинна була залишитись ј частина квартири. Однак, відповідачка запропонувала їй оформити договір довічного утримання взамін на її ј частину квартири, з тим правом, що вона пожиттєво могла б нею користуватись, а відповідачка стала одноособовим власником квартири. Вона погодилась на таку пропозицію та 28.11.2017 року у приватного нотаріуса Куликова С.В. було переоформлено належну їй ј частину квартири на відповідачку. Зі слів відповідачки 04.12.2017 року у того ж нотаріуса було оформлено договір купівлі-продажу ј частини квартири, яка належала [PERSON] . З грудня 2018 року їх відносини різко погіршились, причиною чого стало те, що квартира повністю стала належати відповідачці та вона стала їй заважати. На теперішній час вона розуміє, що в той період сплив строк позовної давності в один рік, але вона була впевненою, що має право пожиттєво проживати в квартирі. Відповідачка почала погрожувати розправитись з нею, висловлювалась нецензурною лайкою та усілякими непристойностями, погрожувала вигнати її та залишити на вулиці, створювала непридатні умови для проживання. Крім того, мало місце фізичне насилля. 22.05.2019 року вона дізналась, що відповідачка має намір продати квартиру, бо до них завітала ріелтор, щоб оглянути квартиру. З приводу цього, між ними виникла чергова сварка, в ході якої відповідачка сказала їй, що квартира належить їй в цілому, договору довічного утримання між ними не має, тому вона повинна зніматись з реєстрації та забирати свої речі. В зв`язку з цим, вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів, бо відчуває страх від погроз та відчай, адже не мала наміру укладати договір дарування ј частини квартири, оскільки лише договір пожиттєвого утримання, який давав їй гарантії та захист, вони обговорювали з відповідачкою. При укладанні договору 28.11.2017 року нотаріус говорив швидко та малозрозумілими для неї термінами, українською мовою, з чого їй було зрозуміло тільки те, що мова йде про квартиру та укладання угоди між нею та відповідачкою. Крім того, відповідачка запевнила її, що все буде як вони домовились, щоб вона не задавала зайвих питань, бо в них обмаль часу і вона їх затримує. Тому, не пояснюючі їй усі тонкощі укладеної угоди, вона підписала договір. Після того, як вона підписала договір, відповідачка взяла його, подякувала їй та до цього часу утримує його у себе. Після посвідчення договору дарування вони продовжували проживати в квартирі, як і раніше. За все, чим вона з родиною користувалась (електро-, водо-, газопостачання та квартплата) сплачувала вона (позивачка) в повному обсязі. Таким чином, як з`ясувалось на теперішній час та стало їй відомо 22.05.2019 року, вона подарувала відповідачці свою ј частину квартири під впливом помилки та всупереч своїй справжній волі. Іншого житла вона не має та відчуває потребу в ньому для проживання, хоче зберегти його для правнуків. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування ј частини квартири [ADDRESS] , скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачкою та визнати за нею право власності на ј частину квартири. Під час розгляду справи позивачка та її представник підтримали позов і посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, в поданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи посилались на те, що в липні 2013 року позивачка подарувала відповідачці Ѕ частину квартири, 28.11.2017 року - ј частину квартири та ще ј частину квартири вона придбала у своєї двоюрідної сестри [PERSON] . Позивачка є її бабусею з якою вони (її чоловік та двоє дітей) проживають в однокімнатній квартирі [ADDRESS] . Вона з чоловіком тривалий час накопичувала кошти та на теперішній час в них виникла можливість поліпшити свої житлові умови, у т.ч. і бабусі. Спочатку остання була згодна на переїзд у трикімнатну квартиру, яку вони мали намір придбати, продавши спірну квартиру та доплативши свої накопичені кошти. Коли, вони виставили квартиру на продаж, у позивачки пропало бажання переїжджати, вона почала ходити по сусідах, розказувати, що її позбавляють житла, виганяють на вулицю. З метою запобігання конфлікту, вони порадившись з чоловіком, зняли квартиру з продажу. Позивачка зазначає, що г рудня 2018 року відносини між ними погіршились, що вона їй погрожувала, скоювала відносно неї фізичне насильство. Звертає увагу, що з грудня 2018 року та до кінця травня 2019 року позивачка до поліції не зверталась та така заява була подана 27.05.2019 року перед подачею позову до суду 14.06.2019 року. Також позивачка зазначає, що вона запропонувала їй оформити договір довічного утримання взамін на ј частину квартири, що також не відповідає дійсності. Позивачка сама запропонувала їй прийняти в дар ј частину квартири, це було її добровільне бажання, так саме, як і в 2013 році. Про договір довічного утримання розмов не було, так як вони жили дружно однією сім?єю і вели спільне господарство. Окрім того, на момент укладання договору дарування 28.11.2017 року, вона не могла бути одноособовим власником, оскільки ј частина квартири належала [PERSON] . Посилання позивачки на те, що під час укладання договору дарування нотаріус говорив швидко та малозрозумілими для неї термінами, українською мовою, що вона не пояснила їй всі тонкощі договору, є неправдивими. Так, позивачка особисто читала і підписувала договір 28.11.2017 року, так само як і попередній договір дарування від 24.07.2013 року. Нотаріус особисто роз`яснював позивачці, що це договір дарування належної їй частки. Окрім того, позивачка висловлюючи свої наміри щодо того, щоб квартира належала їй, виражала свою волю ще, коли робила заповіт на її ім`я. Дану поведінку позивачки, а саме створення штучних підстав для подання позовної заяви, може пояснити, як страх зміни місця проживання. Позивачка тривалий час проживала в квартирі і враховуючи її вік та не дивлячись на те, що вона погодилась на переїзд, а потім відмовилась, нею (відповідачкою) було прийнято не продавати дану квартиру, доки вона буде в ній проживати. Таким чином, вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, представник відповідачки у відзиві просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Куликов С.В., до суду не з`явився, в наданій заяві просив розглядати справу без його участі. При цьому, надав письмові пояснення, в яких посилався на те, що при посвідченні договору дарування 28.11.2017 року, ним у відповідності до ст.43 Закону України «Про нотаріат» було встановлено особу [PERSON] та [PERSON] за паспортами громадян України; згідно ст.44 Закону України «Про нотаріат» з особистого спілкування та наданих документів були встановлені дійсні наміри кожного з учасників правочину, їх однакове розуміння значення, умов правочину, його правових наслідків для кожної із сторін. Ніяких зауважень щодо неможливості особисто підписати договір дарування внаслідок фізичної вади або хвороби від сторін договору не надходило. Відповідно до ст.46 Закону України «Про нотаріат» йому було надано оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та після отримання всіх необхідних документів підготовлено проект договору, з яким ознайомились сторони до його підписання. Перед посвідченням та підписанням йому було роз`яснено сторонам вимоги цивільного законодавства, в т.ч. щодо недійсності правочину, встановлено, що сторони перебували при здорову розумінні, ясній пам`яті, діяли добровільно та розуміли значення своїх дій, в т.ч. правові наслідки укладеного правочину, а також те, що сторони розуміють українську мову. Після ознайомлення сторін з вищевикладеним та не маючи додаткових запитань від сторін до нього, в т.ч. наміри дарувальника щодо укладання договору, [PERSON] та [PERSON] було проставлено особисті підписи в договорі. Після підписання сторонами двох оригіналів примірників договору дарування та проставлення підписів у реєстрі для вчинення нотаріальних дій, ним було посвідчено та зареєстровано договір. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка з 1965 року проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , в яку вселилась на підставі ордеру, виданому на ім`я її чоловіка на склад сім`ї з чотирьох осіб. В 2008 році квартира була приватизована позивачкою разом з її сином [PERSON] , про що було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло від 12.11.2008 року. Після смерті [PERSON] [INFO] , належну йому Ѕ частину квартири успадкували позивачка [PERSON] та його донька [PERSON] , по ј частині кожна. На підставі договору дарування, посвідченого 24.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Василевською І.О., позивачка [PERSON] подарувала належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.2009 року Ѕ частину квартири відповідачці [PERSON] . Крім того, на підставі договору дарування, посвідченого 28.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликова С.В., [PERSON] подарувала відповідачці отриману у спадщину ј частину квартири. 04.12.2017 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликова С.В., [PERSON] придбала у [PERSON] ј частину квартири та, таким чином, стала одноособовим власником останньої. Також з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною та на теперішній час в останній проживають позивачка [PERSON] , відповідача [PERSON] , а також її чоловік та двоє їх малолітніх дітей. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною 2 ст.719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст.230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] та її представник в позовній заяві та поясненнях під час розгляду справи просили визнати недійсним договір дарування квартири від 28.11.2017 року з підстав, передбачених ст.ст.229,230 ЦК України. При цьому, посилались на те, що позивачка іншого житла, крім квартири [ADDRESS] , не має, мала намір оформити з відповідачкою договір довічного утримання взамін на її ј частину квартири, з тим правом, що вона пожиттєво могла б нею користуватись, а відповідачка стала одноособовим власником квартири Також позивачка посилалась на те, що при укладанні договору дарування 28.11.2017 року нотаріус говорив швидко та малозрозумілими для неї термінами, українською мовою, з чого їй було зрозуміло тільки те, що мова йде про квартиру та укладання угоди між нею та відповідачкою. Крім того, відповідачка запевнила її, що все буде як вони домовились, щоб вона не задавала зайвих питань, бо в них обмаль часу і вона їх затримує. Тому, не пояснюючі їй усі тонкощі укладеної угоди, вона підписала договір. Перевіряючи вказані доводи, суд враховує наступне. З договору дарування від 28.11.2017 року вбачається, що останній відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема в частині його нотаріального посвідчення. Згідно п.3.3 договору дарування вбачається, що підписавши його сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору; підписання цього договору є підтвердженням попередніх домовленостей. Відповідно до п.6.3 договору дарування від 28.11.2017 року сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються договору дарування частки квартири. Пунктом 6.6 договору сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх підписати цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладання цього договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Відповідно до п.п.6.7,6.8 договору дарування сторони підтвердили роз`яснення їм нотаріусом вимог діючого законодавства, зрозумілість змісту договору та відсутність нез`ясованих або незрозумілих питань. Суд враховує, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм ст.229 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18. Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі ст.230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідно до роз`яснень п.19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Враховуючи вік позивачки на момент укладання договору дарування від 28.11.2017 року, суд при цьому також враховує, що позивачка безпосередньо приймали участь під час розгляду справи в суді , надавала пояснення, висловлювала заперечення проти пояснень в судовому засіданні відповідачки. Посилаючись на те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання та наявність саме таких домовленостей з відповідачкою, [PERSON] не надала належних та достатніх доказів, наявності саме таких домовленостей, а також помилки, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, обману зі сторони відповідачки. При цьому, позивачкою не зазначено, на яких саме умовах вона мала намір укласти договір довічного утримання, при тому, що на момент укладання договору дарування від 28.11.2017 року та по теперішній час позивачка та відповідачка фактично проживали в квартирі [ADDRESS] однією сім`єю, вели спільне господарство. Як зазначила позивачка під час розгляду справи в суді, після укладання договору дарування від 28.11.2017 року вона продовжувала передавати відповідачці кошти на оплату житлово-комунальних послуг. Також суд приймає до уваги, що раніше 24.07.2013 року позивачка вже укладала з відповідачкою договір дарування частини тієї ж квартири, що свідчить про її розуміння правової природи договору дарування, прав та обов`язки сторін за договором та наслідки вчинення цього правочину. Посилаючись на те, що після укладання договору дарування, відповідачка почала застосовувати до неї психологічне та фізичне насильство, позивачкою під час розгляду справи належним та допустимими доказами не доведено. З фактичних обставин справи вбачається, що з позовом про визнання недійсним договору дарування позивачка звернулась після того, як дізналась про наміри відповідачки продати квартиру. Як зазначила відповідачка, вона не збиралась позбавляти позивачку житла та дійсно мала намір придбати з чоловіком трикімнатну квартиру, продавши квартиру [ADDRESS] та додавши накопичені кошти. Метою цього було поліпшення житлових умов, оскільки квартира [ADDRESS] є однокімнатною, тому проживання в ній позивачки та відповідачки з чоловіком та двома дітьми створює незручності. Квартиру, яку вони хотіли придбати, розташована поруч із будинком, де вона зараз мешкають та проживати в ній, як і раніше з бабусею. Після того, як [PERSON] дізналась про наміри продати квартиру та заперечувала проти цього, вони з чоловіком вирішили не купувати нову квартиру та залишитись проживати в квартирі [ADDRESS] , зняли її з продажу. Таким чином, фактичні підстави звернення позивачки до суду з позовом, які виникли набагато пізніше після укладення оспорюваного договору дарування, не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть бути підставою для застосування іншого способу судового захисту, передбаченого ЦК України. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 28.11.2017 року за безпідставністю та недоведеністю належними та достатніми доказами. В зв`язку з цим, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на ј частину квартири за позивачкою, що є похідними від вимог про визнання недійсним договору дарування. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачкою по справі судові витрати слід покласти на останню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed