Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] - [INFO], та визначити місце проживання дитини наступним чином: [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що в них з відповідачем є спільна малолітня дитина [PERSON], [INFO] Позивачка вказала, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01.10.2009 стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] Зазначено, що відповідач не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Виходячи з вищенаведеного, позивачка звернулася із вказаною позовною заявою до суду та просила її задовольнити. Представником Органу опіки та піклування Солом'янської РДА у м. Києві надано суду висновок №108-17563/01 від 23.10.2015 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], 2007 р.н. 09.11.2016, 24.12.2016, 26.01.2017 відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, повноважного представника в судове засідання не направив, заява про розгляд справи у його відсутності до суду не надходила. Від позивачки та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх присутності, позов підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 03.11.2009, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ,про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис (а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист №2-3096 від 20.02.2013 виданий Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON], у [PERSON] перед позивачкою наявна заборгованість по сплаті аліментів (а.с. 6-8). Встановлено, що позивачка з відповідачем проживають окремо, дитина проживає з позивачкою. Встановлено, що відповідач не спілкується про фізичний і духовний розвиток дитини ,її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. З наданого представником Органу опіки та піклування Солом'янської РДА у м. Києві суду висновку №108-17563/01 від 23.10.2015 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], 2007 р.н., вбачається, що відповідно до характеристики, наданої ліцеєм №144 м. Києва, вихованням дівчинки займається матір, яка завжди присутня на батьківських зборах. Відповідно до висновку психолога міського центру дитини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), дівчинка має емоційну прихильність до матері, виявляє до неї позитивне ставлення, постійне бажання бути поруч. Про батька дитина взагалі не розповідає. У ставленні до батька простежується емоційна відчуженість. Згідно вказаного висновку, під час обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої за адресою: [ADDRESS], працівниками служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації 08.10.2015 було встановлено, що дівчинка разом з матір'ю проживають в гуртожитку, де створені умови для навчання, відпочинку та фізичного розвитку. Під час бесіди зі співробітниками служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації 08.10.2015 року [PERSON] повідомила, що батька у свідомому віці не бачила, він не телефонує, не вітає зі святами, не цікавиться її успіхами. Як зазначено у висновку, [PERSON] працює, матеріально забезпечена, позитивно характеризується за місцем роботи. Батьку дитини, [PERSON], надсилалися листи із викликом на засідання комісії з питань захисту прав дітей при Солом'янській районній в місті Києві державній адміністрації, але він жодного документу, що підтверджує його участь у вихованні доньки, до служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації не надав. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відтак в матеріалах справи знайшли своє підтвердження доводи позивачки про те, що відповідач самоусунувся від виховання власної доньки. Стосовно позовної вимоги про визначення місця проживання дитини наступним чином: [ADDRESS], слід зазначити наступне. Згідно ч.4 ст. 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Мова у вказаній статті йде саме про особу - батька та матір. Відповідно до вимог ч.ч.1,3 та 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків /усиновлювачів/ або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками/ усиновлювачами, опікуном/ або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За таких обставин суд вважає, що при вирішенні спору між батьком та матір»ю визначення місця проживання малолітньої дитини суд визначає з ким буде проживати малолітня дитина, а зазначення конкретної адреси місця проживання є обмеженням права батька чи матері, а також їх малолітньої дитини (дітей) на свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України. З врахуванням викладеного вище суд підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з того, що обставини визначенні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України судом встановлені, та позивачем належним чином доведені і відповідачем не спростовані. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат, які складаються із суми судового збору 243,60 грн.

Outcome: partial