Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження власністю. В обґрунтування позову вказує, що вона - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського МНО, укладеного 03.08.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 430. 01.06.2019 року вона змінила прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON], про що було складено відповідний актовий запис № 54, та видане свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] від 01.06.2019 року. Згідно листа Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради № 22235-01-10 від 16.10.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] - власник з 09.08.2017 року; [PERSON] , [INFO] - син з 09.08.2017 року; [PERSON] , [INFO] - донька з 09.08.2017 року; [PERSON] , [INFO] - колишній чоловік з 11.08.2017 року. Також вказує, що відповідач [PERSON] є її чоловіком, з яким вони уклали шлюб 19.06.2016 року. Від даного шлюбу у них немає спільних дітей. З вересня 2018 року вони припинили вести спільне господарство, подружніх стосунків не підтримували, шлюб почав носити формальний характер. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2019 року шлюб був розірваний. Рішення суду вступило в законну силу. Через напружені стосунки, неможливість подальшого співжиття та явне небажання відповідача залишати її квартиру вона вимушена була звернутися до поліції з проханням виселити [PERSON] , оскільки він чинив перешкоди їй у здійсненні правом приватної власності. У квітні 2019 року за допомогою правоохоронних органів [PERSON] добровільно виїхав із житла за місцем реєстрації у невідомому напрямку. Особисто до управління з питань державної реєстрації для того щоб знятися з реєстрації у належній їй квартирі останній не звертався. Тож, відповідач вже тривалий час не проживає у квартирі та не являється членом її сім`ї, він мав такий статус до моменту розірвання шлюбу та до припинення фактичних шлюбних стосунків. Фактично відповідач не проживає в квартирі з квітня 2019 року, спроб вселитися у квартиру та проживати в ній не виявляв, його особистих речей в квартирі немає. Вказує, що реєстрація відповідача у належній їй на праві приватної власності квартирі порушує її права та призводить до нарахування комунальних платежів, які вона вимушена оплачувати при умові реєстрації для неї чужої особи у квартирі. Відповідач не оплачує комунальних платежів, не проживає у квартирі і наміру вселитися у квартиру не виявляє. А тому, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права приватної власності [PERSON] шляхом позбавлення [PERSON] , [INFO] права користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зняти його з реєстрації у вищевказаній квартирі. Ухвалою суду від 25.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю - Давигора С.А. позовні вимоги підтримала та просила усунути [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації у вказаній квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON] , повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди позивача щодо такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , пояснення свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Яке вбачається з матеріалів справи, зокрема із Договору дарування квартири від 03.08.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 430, [PERSON] прийняла в дар та відповідно є власником квартири [ADDRESS] . Крім того, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.12.2019 року також вбачається, що квартира [ADDRESS] одноосібно належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого від 01.06.2019 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, [PERSON] змінила прізвище « [PERSON] », про що було складено відповідний актовий запис № 54. Як вбачається із листа Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради № 22235-01-10 від 16.10.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] - власник з 09.08.2017 року; [PERSON] , [INFO] - син з 09.08.2017 року; [PERSON] , [INFO] - донька з 09.08.2017 року; [PERSON] , [INFO] - колишній чоловік з 11.08.2017 року. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки, шлюб між ними був укладений 19.06.2016 року та був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2019 року, яке 05.04.2019 року набрало законної сили. Згідно акту огляду та обстеження житлових умов у квартирі від 07.10.2019 року [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з квітня 2019 року, свої речі забрав при працівниках поліції та за участі власниці, залишивши місце фактичного проживання. Вказаний акт підписаний сусідами та погоджений головою ОСББ «Калина-55». Даний факт також підтверджується показами свідка [PERSON] , яка є головою ОСББ «Калина», даними в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, позивачка [PERSON] позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю - квартирою [ADDRESS] , в тому числі продати чи надати її в користування іншим особам. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Тож, відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. На даний час відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає, спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного суду, викладеного в постанові від 14.08.2019 року по справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18), згідно якого аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). А тому, враховуючи вищевикладене, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивачки, спільно з нею не проживає і на даний час в квартирі його особистих речей немає, підстави для збереження за ним жилого приміщення відсутні, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . Разом з тим, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги позивачки, пред`явлені до відповідача, про примусове зняття його з реєстраційного обліку, оскільки таку вимогу може бути пред`явлено лише до органу реєстрації у разі відмови останньою у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. А тому відмовляє [PERSON] в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial