Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 22 лютого 2013 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2015 року. [INFO] у шлюбі народилась дочка [PERSON] , яка проживає разом із нею та перебуває повністю на її утриманні. Натомість, відповідач [PERSON] ухиляється від встановленого законом обов`язку щодо утримання [PERSON] . Зокрема, з моменту розірвання шлюбу, відповідач жодної матеріальної допомоги на дочку не надає, не приймає участі у її вихованні та не підтримує спілкування із [PERSON] . При цьому, позивачка вказує, що їй невідомий розмір доходів відповідача, однак, враховуючи те, що він є здоровою працездатною особою та не має на утриманні інших дітей, вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на неповнолітню дочку у розмірі 3000 гривень, щомісячно. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Крамар В.П. надійшов до суду відзив на позов, у якому представник відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог, покликаючись на те, що викладені у позові обставини не відповідають фактичним обставинам справи. Так, вказує, що не відповідають дійсності твердження позивачки про те, що з моменту розірвання шлюбу відповідач не надає дочці матеріального утримання, оскільки після розірвання шлюбу [PERSON] продовжував надавати дочці матеріальну допомогу, при цьому не брав із позивачки розписок про її отримання. Також, відповідач купував дитині одяг та продукти харчування. Крім цього, не відповідають дійсності доводи позивачки про те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, оскільки дочка перебуває із батьком лише з дозволу матері, натомість відповідач бажає постійно перебувати разом із своєю дочкою. Крім цього, на утриманні у відповідача перебуває непрацездатна мати пенсійного віку - [PERSON] та дядько - [PERSON] , який є особою з інвалідністю першої групи. На даний час, відповідач не працевлаштований та не має постійного доходу, а грошових коштів, які він отримує від нерегулярних заробітків достатньо лише на їжу та предмети першої необхідності. Таким чином, відповідач немає можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі 3000 гривень, щомісячно. При цьому, представник відповідача зазначає, що позивачкою не наведено доказів на підтвердження заявленого розміру аліментів на утримання дочки у сумі 3000 гривень, оскільки відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить 2395 гривень, відповідно 50% прожиткового мінімуму складає 1197,50 гривень. З цих підстав просив частково відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Бойко В.Р. подав до суду відповідь на відзив, у якому стверджує, що викладені у відзиві обставини є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки жодного одягу та продуктів харчування про які зазначено у відзиві, відповідач для дочки не купував, а також жодного разу не звертався до позивачки щодо домовленості про зустріч із дитиною. Також, представник позивачки вважає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту утримання непрацездатної матері, оскільки мати відповідача [PERSON] є пенсіонеркою та відповідно отримує від держави грошове забезпечення у вигляді пенсії. За вказаних обставин, представник позивачки стверджує, що будучи здоровою працездатною особою, відповідач має можливість утримувати дочку, сплачуючи аліменти у розмірі 3000 гривень, щомісячно. За вказаних обставин просив позов задовольнити. 17 березня 2021 року позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Бойко В.Р. подали до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просять стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття; стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] за минулий час, із грудня 2015 року по грудень 2020 року у сумі 50939, 20 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень та 102 гривні - витрати на відправлення поштової кореспонденції. В обґрунтування поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог покликаються на те, що відповідач не приймав та не приймає жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні неповнолітньої дочки [PERSON] . Позивачка одноособово виховує дитину, однак розмір її доходів не дозволяє у повній мірі забезпечити дитину усім необхідним. Також, вказують, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача із проханням змінити своє ставлення до дитини, на що відповідач не відреагував. Після розірвання шлюбу відповідач припинив будь-яке спілкування з дочкою. Самостійно позивачка не спроможна належним чином забезпечувати дочку усім необхідним. Дитина часто хворіла та проходила лікування амбулаторно і стаціонарно. У 2015 році дочка перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Тернопільської міської дитячої лікарні, у зв`язку із чим позивачка понесла значні витрати на лікування дитини. За вказаних обставин, позивачка вважає, що оскільки відповідач є фізично здоровим та працездатним, отже у нього є можливість сплачувати аліменти у сумі 3000 гривень, щомісячно, а також зобов`язаний сплатити аліменти за минулий час, із грудня 2015 року по грудень 2020 року у сумі 50939, 20 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити. 14 квітня 2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Крамар В.П. подав до суду заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в яких заперечує проти стягнення із відповідача аліментів у сумі 3000 гривень, оскільки вказана сума аліментів є не обґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Також, вважає недоведеними вимоги про стягнення аліментів за минулий час, із грудня 2015 року по грудень 2020 року у сумі 50939,20 гривень, оскільки за вимогою ч. 1 ст. 194 Сімейного кодексу України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Відтак, вважає підставою для стягнення аліментів за минулий час наявність виконавчого листа про стягнення аліментів, однак, позивачка не зверталась раніше до суду з метою стягнення із нього аліментів, а також, позивачкою не надано доказів щодо того, що вона зверталася до відповідача із з метою отримання аліментів та відповідач ухилявся від їх сплати. Крім цього, представник відповідача стверджує, що витрати на оплату професійної правничої допомоги підлягають стягненню у розмірі пропорційному задоволеній частині позовних вимог. За вказаних обставин просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий час, із грудня 2015 року по грудень 2020 року у сумі 50939, 20 гривень, відмовити у стягненні витрат на відправлення поштової кореспонденції у сумі 102 гривні та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень, стягнути із відповідача [PERSON] аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. 19 квітня 2021 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Бойко В.Р. подав до суду відповідь на заперечення відповідача на заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій зазначає, що твердження відповідача та його представника є надуманими, не відповідають фактичним обставинам справи та спрямовані на введення суду в оману. Зокрема, вказує, що відповідач є здоровою працездатною особою та зобов`язаний утримувати свою дочку [PERSON] . При цьому, неповнолітня дочка сторін [PERSON] є дитиною з багатодітної сім`ї, проте, не отримує матеріальної допомоги ні від держави, ні від свого батька. Крім цього, спільна дочка сторін [PERSON] успішно навчається, відвідує гурток з футболу, заняття з малювання та прагне займатися грі на скрипці. Однак, вказані заняття потребують витрат на оплату відповідного спортивного одягу, матеріалів для малювання, а також оплати за заняття. Позивачка [PERSON] немає фінансової можливості забезпечити дитину усім необхідним, оскільки крім неповнолітньої дочки [PERSON] , вона виховує ще двох малолітніх дітей. Покликаючись на встановлений законодавством обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, представник позивачки просить позов задовольнити. 19 квітня 2021 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засіданні. У судовому засіданні представник позивачи [PERSON] - адвокат Бойко В. Р. заявлений позов, з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог, підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Крамар В.П. у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог. При цьому, відповідач вказав, що погоджується сплачувати аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 22 лютого 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 листопада 2015 року. [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , про що складено актовий запис №17 Романівської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області та 06 серпня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області повторно видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю - позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою про склад сім`ї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Байковецькою сільською радою, Тернопільського району, Тернопільської області. Неповнолітня дочка сторін [PERSON] перебуває повністю на утриманні позивачки. Як убачається із матеріалів цивільної справи, крім неповнолітньої дочки [PERSON] , у позивачки є ще двоє дітей від іншого шлюбу, зокрема: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 22 грудня 2017 року Романівською сільською радою, Тернопільського району, Тернопільської області (актовий запис №08) та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 16 лютого 2021 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №326. Відповідно до довідки №03/14, виданої 12 березня 2021 року Ангелівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Байковецької сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] року дійсно відвідує гурток з футболу. Згідно посвідчення серії [NUMBER] виданого 22 лютого 2021 року Відділом культури, молоді та спорту Тернопільської районної державної адміністрації, [PERSON] має право на пільги, передбачені законодавством України для дітей з багатодітної сім`ї. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Судом установлено, що сторони не досягли згоди з приводу понесення витрат на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Відповідно до частини другої статті 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх доводів щодо відсутності можливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі 3000 гривень, щомісячно, відповідачем [PERSON] надано Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №137 від 19 лютого 2021 року, згідно яких інформація про доходи [PERSON] за період із 2 кварталу 2020 року по 3 квартал 2020 року - відсутня. Як убачається із наданої стороною відповідача довідки про склад сім`ї та /або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №44, виданої 16 лютого 2021 року Білецькою сільською радою, Тернопільського району, Тернопільської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] - дядько, [PERSON] - мати, [PERSON] - сестра, [PERSON] - сестра. При цьому, як слідує із наявної у матеріалах цивільної справи довідки №397 виданої 26 листопада 2020 року Білецькою сільською радою, Тернопільського району, Тернопільської області, [PERSON] зареєстрований в с. Ігровиця, але не проживає. Згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER] виданого 12 липня 2018 року Пенсійним фондом України [PERSON] отримує пенсію за віком. Відповідно до довідки №44 виданої 15 лютого 2021 року Тернопільським міськрайонним центром зайнятості, станом на 15 лютого 2021 [PERSON] не перебуває на обліку як безробітний в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості. Так, суд критично сприймає твердження представника відповідача про перебування на утриманні у відповідача дядька [PERSON] , який є особою з інвалідністю та непрацездатної матері - [PERSON] , яка є пенсіонером, оскільки стороною відповідача не надано суду жодних доказів на підтвердження понесення відповідачем [PERSON] витрат на утримання дядька та матері. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дочки сторін на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 21 грудня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги позивачки про стягнення із відповідача аліментів за минулий період, зокрема із грудня 2015 року по грудень 2020 року у розмірі 50939, 20 гривень, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тобто, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим лише за умови, що особа, яка звертається із вимогою про стягнення аліментів, вживала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини, та надав докази на підтвердження зазначених обставин. Однак, позивачка [PERSON] не надала суду жодних доказів на підтвердження звернення до відповідача [PERSON] із вимогою про стягнення аліментів грудня 2015 року по грудень 2020 року у розмірі 50939, 20 гривень та вживала заходи щодо одержання аліментів, а також доказів про ухилення відповідачем [PERSON] від сплати аліментів за період із грудня 2015 року по грудень 2020 року. За вказаних обставин, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для стягнення із відповідача аліментів за минулий період у сумі 50939,20 гривень, а тому вимоги позивачки у цій частині не підлягають до задоволення. Разом із цим, суд критично сприймає викладені представником відповідача у відзиві обставини про відсутність підстав для стягнення аліментів за попередній період, оскільки за вимогою ч. 1 ст. 194 Сімейного кодексу України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. У даному випадку, правовідносини регулюються ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України. Щодо вимоги про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень та витрат на відправлення поштової кореспонденції у сумі 102 гривні, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на: професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як убачається із п. 1.1. Договору про надання правової допомоги від 19 листопада 2020 року, укладеного між адвокатом Бойко Василем Романовичем та клієнтом [PERSON] , адвокат Бойко В.Р. бере на себе зобов`язання надавати необхідну законну правову допомогу клієнту у справі про стягнення аліментів. Згідно пункту 3.3. вказаного договору гонорар адвоката за надання професійної правової допомоги клієнту становить 7000 гривень. Відповідно до Акту прийому-передачі надання правової допомоги у цивільній справі №607/22277/20 від 15 березня 2021 року, адвокат Бойко Василь Романович надав, а замовник [PERSON] прийняла надані послуги, зокрема: 1) надання усної консультації - тривалість 30 хвилин, вартість 500 гривень; 2) складання позовної заяви та викопіювання доказів - 02 години, вартість 1500 гривень; 3) складання відповіді на відзив - 02 години, вартість 1500 гривень; 4) складання заяви про збільшення позовних вимог - 02 години, вартість 1500 гривень; участь у судових засідання - 02 години, 2000 гривень. Всього надано правову допомогу на суму 7000 гривень. Також, стороною позивачки надано квитанцію, видану АТ КБ «ПриватБанк» від 15 березня 2021 року, про сплату коштів у сумі 2500 гривень, отримувач [PERSON] , призначення платежу - [PERSON] за надання правової допомоги, а також квитанцію, видану АТ КБ «ПриватБанк» від 15 березня 2021 року, про сплату коштів на суму 4500 гривень, отримувач [PERSON] , призначення платежу - за надання правової допомоги. При цьому, суд вважає, що необґрунтованими та неспівмірними є витрати на правничу допомогу наведені у Акті прийому-передачі надання правової допомоги у цивільній справі №607/22277/20 від 15 березня 2021 року, зокрема, в частині зазначення тривалості участі у судових засіданнях 2 години, як такі, що не відповідають тривалості участі адвоката у судових засіданнях. У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року (справа № 200/10535/19-а) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. З врахування наведеного та вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що обгрунтованим та співмірним є стягнення із відповідача на користь позивача вартості наданих послуг правничої допомоги у розмірі 5000 гривень. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявленої вимоги про стягнення витрат на відправлення поштової кореспонденції у сумі 102 гривні, оскільки зазначені витрати не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи в розумінні статтей 133, 138, 139, 140 ЦПК України. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: partial