Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивачка в особі свого представника звернувся до суду з вказаним позовом, уточнила його та позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 12.06.1980 по 02.04.2020 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, 02.04.2020 звільнилася з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» у зв`язку з переведенням працівника за його згодою в АТ «СМНВО-Інжирінг» (п.5 ст.36 КЗпП України). На день звільнення відповідач нарахував заборгованість з заробітної плати у сумі 37857,57 грн., але виплатити її відмовився. У зв`язку з вищевикладеним позивачка просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 37857,57 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 85812,63 грн.. Позивачка, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Представник позивачки надав суду письмову заяву в якій справу просить розглядати в його відсутності та додаткові пояснення в яких просить прийняти їх до розгляду та зменшити розмір середнього заробітку який може бути стягнутий з товариства. Представник відповідача належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. 15.07.2021 надав до суду відзив у якому фактично не заперечує щодо задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, а щодо стягнення середнього заробітку просить врахувати висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №716/9548/15-ц, та з врахування принципу справедливості та співмірності просить зменшити суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 20000,00 грн. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» та 02.04.2020 звільнилася з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» у зв`язку з переведенням працівника за його згодою в АТ «СМНВО-Інжирінг» (п.5 ст.36 КЗпП України). В день звільнення з роботи позивачу не виплачена заробітна плата, що підтверджується копією розрахункового листа та довідкою АТ «СМНВО» №16-07/513 від 12.07.2021 р., відповідно до яких заборгованість відповідача перед позивачем становить 37857,57 грн. Станом на час розгляду справи, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували виплату позивачу заборгованості по заробітній платі. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи конкретні обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Позивачка пропрацювала близько сорока років у відповідача, була звільнена у зв`язку з переведенням позивачки за її згодою в АТ «СМНВО-Інжирінг», на момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 37857,57 грн. Крім того позивачкою не вказано яких майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку, вона зазнала. В той же час, відповідач має складний фінансовий стан та заборгованість перед значною кількістю контрагентів та працівників. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. З вищевикладеного, вбачається очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат в розмірі 50000 грн. З огляду на викладене, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь позивачки нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 37857,57 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50000 грн. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України,- якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 908 грн. Крім того, судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку за період розрахунку при звільненні підлягає стягненню з позивачки, якій відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, та відповідача підлягає стягненню на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: з відповідача у сумі 566,45 грн. та з позивачки у сумі 341,55 грн.

Outcome: partial