Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивачка звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача який мотивує тим, що її чоловік - [PERSON] з її згоди 17 серпня 2005 року уклав договір поруки №ПЕХ 005-05 з ПАТ КБ «ПРИВАБАНК», згідно з яким виступив поручителем [PERSON] перед кредитором - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виконання обов'язків позичальника за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17 серпня 2005 року. Згідно умов кредитного договору № ЕХ 005-05 від 17.08.2005 року [PERSON] був наданий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 50000,00 грн. на термін до 18 серпня 2008 року. Крім того, [PERSON] уклав з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» декілька додаткових угод до вказаного кредитного договору, згідно з якими: з 09 листопада 2005 року Банк надав кредит позичальникові у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 180000,00 грн. (додаткова угода №1); згідно умов додаткової угоди №3 з 04 серпня 2006 року ліміт відновлювальної кредитної лінії збільшився до 380 000,00 грн., з 18 грудня 2007 року розмір ліміту за кредитом збільшився до 900 000,00 грн. (відповідно до умов додаткової угоди №6). Умовами кредитного договору були встановлені розміри процентів за користування кредитом, процентів у випадку порушення строків повернення кредит, а також розміри та порядок сплати комісій, штрафів, пені та інших платежів. З умовами кредитного договору [PERSON] був ознайомлений та мав відомості про наслідки невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань. Проте ним булло допущено умисне порушення своїх обов'язків за кредитним договором, він неодноразово допускав прострочення виплати коштів за договором, тим самим спричинивши негативні наслідки для її чоловіка та для неї. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2010 року з [PERSON] та [PERSON], як солідарних боржників перед Банком, було стягнуто на користь Банку 809184,87 грн. Після цього до її чоловіка почали звертатися працівники Банку та працівники Відділу державної виконавчої служби з вимогою погасити борг. Вона з чоловіком були вимушені продати квартиру [ADDRESS], яка належала їм на праві власності. Суму від продажу вказаної квартири в розмірі 87415,00грн. покупець [PERSON] відразу внесла на поточний рахунок Банку, з яких 43707,50 грн. належало позивачці, оскільки квартира була придбана під час шлюбу з [PERSON] та належала подружжю на праві спільної власності. 12 вересня 2013 року її чоловік - [PERSON] направив [PERSON] претензію на суму 118 000,00 грн., в якій він, діючи в інтересах сім'ї, просив сплатити суму боргу в семиденний строк. [PERSON] знехтував вказаними вимогами. Вказує, що через зловмисне ухилення [PERSON] від своїх зобов'язань за кредитним договором, вона та її чоловік виплатили частину його боргу, через що залишились без житла, а [PERSON] відмовився відшкодовувати їм грошові кошти, які були витрачені ними в його інтересах. Вважає, що такими незаконними діями їй була заподіяна матеріальна шкода у розмірі 43707,50грн., яку просить стягнути з відповідача на її користь, а також стягнути понесені судові витрати. Також позивач збільшила позовні вимоги, та крім вищевикладеного просить визнати причини пропуску строку до суду із вказаним позовом поважними та поновити строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки її чоловіком - [PERSON] в межах строку позовної давності раніше було подано до суду позов до [PERSON] з аналогічними вимогами, але про стягнення усієї вартості квартири - 87415,00грн. Під час розгляду вказаної справи, її чоловік зменшив свої позовні вимоги та, оскільки квартира була спільною власністю подружжя, просив суд задовольнити його вимоги в сумі, яка відповідає половині вартості квартири. В зв'язку з цим, вважає, що строк звернення до суду пропущений нею з поважних причин. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Також [PERSON] пояснила, що вона з 07.06.1997р. по 04.09.2012р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS]. В них з чоловіком також були кредитні зобов'язання та їх спільна з чоловіком квартира була певний час в іпотеці у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Після виконання своїх кредитних зобов'язань, банк тривалий час відмовлявся знімати арешт з квартири, оскільки її чоловік - [PERSON] був поручителем по кредитним зобов'язанням у [PERSON], який мав велику заборгованість по кредиту перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Таким чином вони з чоловіком були вимушені продати квартиру, щоб сплатити борги [PERSON] Відповідач [PERSON] не вимагав від неї та не просив сплати на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» коштів в рахунок погашення його кредитних зобов'язань. Просила задовольнити позов та саме з [PERSON] стягнути половину вартості проданої квартири - 43707,50 грн., яку вони з чоловіком вимушені були продати через невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та в судовому засіданні пояснив, що він ніяких договірних чи інших правовідносин з позивачкою не мав та не має. Просив в задоволені позову відмовити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню оскільки між сторонами не існує ніяких договірних або деліктних правовідносин. Договір поруки, на який посилається позивачка, як на підставу для стягнення з відповідача суми у відшкодування завданої їй майнової шкоди, було укладено між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не між сторонами по справі, тому вказаний договір не створює для сторін по справі жодних обов'язків. Крім того вважає, що договір поруки від 17.08.2005р. припинив свою дію. Доводи позивачки про те, що продаж спільної з [PERSON] квартири було здійснено з метою виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2010р., просить не приймати до уваги, оскільки вищевказане судове рішення набрало законної сили лише 16.08.2011р., а продаж квартири здійснено 30.12.2010р. Вважає, що позивачка не довела, що в результаті неправомірних дій з боку [PERSON] їй завдано майнову шкоду, а також просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивачка зазначає, що шкода їй завдана внаслідок вимушеного продажу квартири, угода купівлі-продажу укладена 30.12.2010р., а позов до суду подано в лютому 2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. На підставі викладеного просить в задоволені позову відмовити. Представник третьої особи - ПАТ КБ «ПРИАВТБАНК» в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, просить прийняти рішення на розсуд суду. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, знаходить позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню через наступне. Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до вимог ст. 1166 ч. 1 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається зі змісту наведених норм, порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування в грошовій формі того, що не було виконане боржником в солідарному порядку з боржником якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, окрім сторін за договором. Відповідно вимог ст. 556 ЦК України, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Частиною 1 ст. 528 ЦК України встановлено, що виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Згідно частини 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст.73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому у натурі. Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 17 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ЕХ 005-05, згідно умов якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 50 000грн. Сума кредитування збільшувалась відповідно до додаткових угод. Судом також встановлено, що 17 серпня 2005 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17 серпня 2005 року, між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено договір поруки № ПЕХ 005-05, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № ЕХ 005-05 від 17 серпня 2005 року укладеним між кредитором та боржником, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, а також по відшкодуванню всіх збитків. Згідно п.4 вказаного договору поруки у випадку невиконання позичальником обов'язків за кредитним договором, позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарну позичальники. Відповідно до п. 7 договору поруки, к поручителю, виконавчому обов'язки позичальника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором. Додатковою угодою №1 від 09.11.2005р. до договору поруки № ПЕХ 005-05 від 17.08.2005р. збільшена сума кредиту за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17.08.2005р. до 180000,00грн. Додатковою угодою №2 від 04.08.2006р. до договору поруки № ПЕХ 005-05 від 17.08.2005р. збільшена сума кредиту за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17.08.2005р. до 380000,00грн. Обидві вказані додаткові угоди містять заяви позивачки на дачу згоди на укладання таких договорів її чоловіком [PERSON] Судом також встановлено, що позивачка [PERSON]А перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 07.06.1997р. по 04.09.2012р., їм належала квартира [ADDRESS], яку вони продали відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON], [PERSON] - з однієї сторони, та [PERSON] - з іншої, посвідченого приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №2169, з ціною продажу - 87415,00 грн. Вказані обставини також не заперечуються сторонами і не є спірними. Згідно рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2010 року, яке набрало законної сили 16.08.2011 року, з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто солідарно 809184,87 грн. заборгованості за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17.08.2005р., а також заборгованість за іншим кредитним договором, вирішено питання про судові витрати. Згідно рішення Харцизького міського суду Донецької області від 13.12.2011р., яке набрало законної сили 31.01.2012р., з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто солідарно 397692,04 грн. заборгованості за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17.08.2005р. станом на 23.11.2011р. Згідно відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.08.2013р. на звернення [PERSON] від 12.07.2013р., за кредитним договором №ЕХ 005-05 від 17.08.2005р. було здійснено погашення на суму коштів у розмірі 118000,00грн. за рахунок реалізації заставного майна [PERSON] Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд прийшов до висновку, що у разі укладення одним з подружжя договору поруки, діючим законодавством не передбачено солідарного обов'язку другого з подружжя перед позикодавцем за зобов'язаннями боржника. Посилання позивачки на ст.ст. 553-554 ЦК України, якими регулюються правовідносини поруки, як на підставу своїх вимог, не може бути прийнято судом при ухвалені даного рішення, оскільки позивачкою не доведено наявність між сторонами правовідносин поруки. Між сторонами по даній справі також відсутні будь-які договірні відносини з приводу покладення відповідачем, який є боржником за кредитним зобов'язаннями, своїх обов'язків на іншу особу, тобто на позивача. Таким чином вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів, які належали позивачці внаслідок продажу квартири, що перебувала у спільній власності позивачки та поручителя - її чоловіка, та внесення їх в рахунок погашення боргу відповідача перед Банком, не є підставою для задоволення позову подружжя поручителя до того позичальника, який є стороною у кредитному договорі. Посилання позивачки на ст. 65 СК України є безпідставним, оскільки вказана стаття регламентує право розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в той час, як договір поруки не передбачає розпорядження саме спільним майном сім'ї [PERSON] Доводи позивачки про те, що продаж спільної з [PERSON] квартири було здійснено вимушено з метою виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2010р., суд також не приймає до уваги, оскільки вищевказане судове рішення набрало законної сили лише 16.08.2011р., а продаж квартири здійснено 30.12.2010р. Суд також вважає, що позивачкою не доведено належними доказами в судовому засіданні, що отримані в результаті договору купівлі-продажу квартири грошові кошти в розмірі 87415,00 грн., були внесені на рахунок ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» саме в порядку виконання обов'язку поручителя, або іншої особи, за вищевказаним кредитним договором. В той же час, на виконання забезпечення зобов'язань за договором поруки, кредитор може розраховувати лише на особисте майно, що належить саме [PERSON], а не його дружині. Окрім того, в разі виконання зобов'язань за кредитним договором поручителем, саме він не позбавлений права звернутися з регресними вимогами до боржника і отримати сплачені ним банку кошти в порядку ст.556 ЦК України. При цьому оплата позивачкою кредиту замість позичальника - [PERSON] та його поручителя - [PERSON], не має правового значення для вирішення даного спору. Враховуючи встановлене, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим, позивачка не довела, що в результаті неправомірних дій з боку [PERSON] їй завдано майнову шкоду, тому підстав визначених законом для стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів суд не вбачає, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed