Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Котелевської селищної ради Полтавської області про визнання в порядку спадкування права власності на земельну ділянку, площею 3,8297 га, яка належала до дня смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є спадкоємницею за заповітом після [PERSON] , який помер [INFO] право власності на земельну ділянку площею 3,8297 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області, яка належала померлому [INFO] [PERSON] , на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого Милорадівською сільською радою Котелевського району Полтавської області 16 квітня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №148. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до Котелевської державної нотаріальної контори через свого представника з відповідною заявою, але отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №142/02-31 від 03 квітня 2019 року, оскільки нотаріусом вбачається що дата видачі державного акту [INFO] року, тобто після смерті [PERSON] , а тому нотаріус вважає, що право власності [PERSON] на заявлену земельну ділянку за життя не було належним чином оформлено, як наслідок встановити склад спадкового майна неможливо. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивачка [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач - Котелевська селищна рада Котелевського району Полтавської області подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Позивачка [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за заявою [PERSON] , зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ Котелевської державної нотаріальної контори 27 січня 1998 року. Також в спадковій справі міститься довідка, видана виконкомом Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області 09.12.1997 року за №248, згідно якої [PERSON] вступила в шестимісячний строк в управління майном шляхом сплати страхових внесків та проведення капітального ремонту. Згідно заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області 10 вересня 1993 року, [PERSON] все належне йому майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . Дані про інших спадкоємців у спадковій справі відсутні. Станом на 03.04.2019 року свідоцтво про право на спадщину видано [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до наявної копії Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого Милорадівською сільською радою Котелевського району Полтавської області 16 квітня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №148, спадкодавець [PERSON] на праві приватної власності володів земельною ділянкою площею 3,71 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Щодо зміни площі земельної ділянки, судом встановлено: У 2012 році ДП «Полтавський науково-дослідним та проектним інститутом» розроблено «Технічну документацію по коригуванню масивів № 16, 17, 18, 23, 24, 25, 26, 29 проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) в адміністративних межах Милорадівської сільської ради». Згадана документація затверджена розпорядженням голови районної державної адміністрації від 13.08.2012 року № 304. Відповідно до повідомлення відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру, у Полтавській області, №127/109-19, від 20.03.2019 року, площа спірної земельної ділянки, яка рахується за померлим, була змінена з 3,71 га. на 3,8297 га. З метою належного оформлення правовстановчих документів на земельну ділянку, яка перейшла до [PERSON] у порядку спадкування за заповітом, остання звернулась до Котелевської державної нотаріальної контори через свого представника з відповідною заявою, але отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №142/02-31 від 03 квітня 2019 року, оскільки нотаріусом вбачається що дата видачі державного акту [INFO] року, тобто після смерті [PERSON] , а тому нотаріус вважає, що право власності [PERSON] на заявлену земельну ділянку за життя не було належним чином оформлено, як наслідок встановити склад спадкового майна неможливо. Відповідно до статті 17 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (чинного на дату виникнення правовідносин) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95, зокрема п.2. передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. п. 3 Указу № 720/95 встановлено, що розміри земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи з вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу, товариства. п. 5 Указу № 720/95 передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. п. 6 Указу № 720/95 У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Відповідно до ст.З Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Згідно зі ст.5 вказаного закону, сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Також ст.12 вказаного закону передбачено, що оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв)у натурі (на місцевості). Таким чином, не зважаючи на те, що державний акт був виданий вже після смерті [PERSON] , вказаний документ лише підтверджує належність земельної ділянки на праві приватної власності спадкодавцю, і був виданий на зміну сертифікату на право на земельну частку (пай). 01.04.2004 р. вступив в дію новий Цивільний кодекс України (надалі ЦК України). Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень - правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. За Цивільним кодексом УРСР 1963 року (надалі ЦК УРСР) спадкуванням вважається перехід майна після смерті його власника (спадкодавця) до інших осіб, які мали право спадкувати за законом або заповітом. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За приписами ст. 525 ЦК УРСР в редакції 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.І ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з положень п. 113 Інструкції вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 18/5 від 14. 06. 1994 р., яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07. 07. 1994 р. за № 152/361 та була чинна до 03.03.2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР ). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. На підтвердження вступу в фактичне користування позивачу була видана довідка виконкомом Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області 09.12.1997 року за №248, згідно якої [PERSON] вступила в шестимісячний строк в управління майном шляхом сплати страхових внесків та проведення капітального ремонту, а тому відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на день відкриття спадщини) є особою, яка фактично прийняла спадщину. Згідно статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 10 роз`яснень Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ч. 1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу та інших цивільно-правових угод, прийняття спадщини. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Визнання відповідачем пред`явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, враховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON] , набув право на земельну частку (пай) розміром 3,71 га, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved