Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування квартири із чужого незаконного володіння, у якій просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 21 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко Вірою Миколаївною, щодо придбання квартири [PERSON] у [PERSON]. - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 18 вересня 2013 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Надією Романівною, зареєстрований у реєстрі за № 2809, щодо придбання квартири [PERSON] та [PERSON] у [PERSON]. - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], передавши її у володіння [PERSON], зобов'язавши [PERSON] та [PERSON] звільнити квартиру від особистих речей та передати ключі від неї [PERSON]. - вирішити питання розподілу судових витрат. Позивачка [PERSON] позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліною Павлівною і зареєстрованим у реєстрі за № 430, вона придбала квартиру [ADDRESS] та належним чином зареєструвала право власності на неї, яке підтверджується наявністю у позивачки оригіналів зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири, технічного паспорта на квартиру, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.06.2009 року та комплекту ключів. Маючи власну квартиру в м. Обухів та проживаючи у Російській Федерації, позивачка у зв'язку з народженням дитини досить рідко відвідувала квартиру, яка у її відсутність ніким для проживання не використовувалася. У січні 2014 року вона прибула в Україну з метою продажу квартири, однак не змогла цього зробити, оскільки квартира з незрозумілих їй підстав уже належала відповідачам по справі [PERSON] і [PERSON]. При цьому, як у позовній заяві так і особисто у судовому засіданні [PERSON] запевнила суд, що квартира вибула з її володіння не з її волі, що квартиру вона особисто нікому не продавала і нікого не це не уповноважувала, у момент укладення договору купівлі продажу від її імені невідомою особою, вона перебувала за межами України у Російській Федерації, що документально підтвердила. Громадянина [PERSON] та приватного нотаріуса Кударенко В.М. раніше ніколи не знала. Також з цього приводу через свого представника звернулася з відповідною заявою про вчинення злочину до Голосіївського РУ ГУМВС України в місті Києві. Оскільки позивачка вважає, що була незаконно позбавлена власної квартири і її волі на це не було, на сьогодні квартира перебуває у власності інших осіб, тож з метою захисту своїх прав вона була змушена звернутися до суду з цим позовом. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги не визнали, вважають їх такими, що не можуть бути задоволеними, оскільки квартиру придбали у іншого відповідача [PERSON] на цілком законних підставах, а позивачка не надала суду жодного доказу того, що [PERSON] не мав права відчужувати їм квартиру, що квартира вибула з володіння власника поза її волею та що вони заволоділи квартирою в результаті вчинення злочину. За таких обставин вони вважають себе добросовісними набувачами. Разом з тим, відповідачі за первісним позовом [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна та приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Надія Романівна про визнання їх добросовісними набувачами квартири [ADDRESS]. Свої зустрічні позовні вимоги відповідачі за первісним позовом [PERSON] і [PERSON] мотивували тим, що позивачка за первісним позовом не надала суду жодного доказу того, що квартира вибула з її володіння поза її волею і що [PERSON] не мав права відчужувати їм квартиру, а самі вони цього передбачити не могли. Вони заволоділи квартирою законно, а не в результаті вчинення злочину і вважають себе добросовісними набувачами про що і просили суд визнати це судовим рішенням, задовольнивши їх зустрічний позов. У судовому засіданні сторони та їх представники повністю підтримали свої вимоги з підстав, викладених у позовних заявах, наполягали на своїх доводах та просили суд їх задовольнити і відповідно заперечили щодо задоволення зустрічних вимог. Також під час розгляду справи сторонами та їх представниками додавалися документальні підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що придбав та потім продав спірну квартиру законно, оскільки вона не сподобалася дружині. Різницю вартості придбання та продажу квартири пояснив бажанням зменшити сплату податку. З продавцем [PERSON] зустрічався у місті Обухів і вона показувала йому паспорт громадянки України з реєстрацією в квартирі. Він їй залишив завдаток, а через деякий час у місті Києві він розрахувався з [PERSON] і разом оформили у нотаріуса договір купівлі-продажу квартири. Правильності укладення договорів купівлі-продажу квартири він не надавав жодного значення, оскільки довіряв професійності нотаріусів. Інші деталі укладання угод він погано пам'ятає. Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна у судовому засіданні пояснила суду, що особу [PERSON] встановлювала по наданій продавцем тимчасовій посвідці. Питання наявності у продавця паспорта громадянки іншої країни та підтвердження факту перебування у шлюбі у неї навіть не виникло. Продавець сама підписувала договір і відмінність підпису ніяких підозр у неї також не викликала. У період посвідчення договору купівлі-продажу вона перебувала у стурбованому стані за здоров'я свого чоловіка, а тому не придавала особливого значення бланкам договору, відповідності посвідки вимогам чинного законодавства та іншим на її думку несуттєвим питанням. Вона також підтвердила, що коли у січні 2014 року до неї прийшла [PERSON], то вона її не впізнала, оскільки раніше ніколи не бачила, а від її імені квартиру відчужувала інша дівчина. Третя особа, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Надія Романівна надіслала до суду оригінал договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Кударенко В.М. та копії документів на посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2013 року посвідчений нею і просила суд розглядати справу без її участі. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідачів, їх представників, третіх осіб і свідків, вивчивши наявні матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом [PERSON] згідно договору купівлі продажу квартири від 23.06.2009 року, придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П., зареєстрованим у реєстрі за № 430 (т. 2 а. с. 20-21). Реєстрація договору купівлі-продажу підтверджувалася також Витягом з Державного реєстру правочинів № 7426352 від 23.06.2009 року о 14:47, наданим приватним нотаріусом Гринько А.П. про перехід права власності на квартиру до [PERSON] (т. 2 а. с. 24). При цьому, під час посвідчення договору нотаріусом Гринько А.П. було встановлено особу покупця [PERSON] по її паспорту громадянки Республіки Бєларусь [NUMBER]. Цей договір позивачкою також було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 червня 2009 року, що підтверджується відповідним Витягом № 23151073, виданим Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації», надрукованим на бланку Серії [NUMBER] (т. 2 а. с. 25). Одночасно з укладенням договору купівлі-продажу квартири [PERSON] отримала від [PERSON] оригінал Технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] в якому були зазначені усі попередні власники цієї квартири (т. 2 а. с. 22-23). 08 вересня 2010 року, у зв'язку з досягнення 25 років, позивачка [PERSON] згідно з чинним законодавством Республіки Бєларусь отримала новий паспорт [NUMBER], який містить відмітки про перетин кордону та перебування на території України з 21 липня 2013 року по 27 липня 2013 року та наступне прибуття в Україну 20 січня 2014 року (т. 1 а. с. 7-8). Представником позивачки [PERSON] суду було надано відповідь з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08.05.2014 року № 0.254-5549/0/15-14 про перетин кордону України позивачкою [PERSON] у період часу з 2013 року по січень 2014 року, якою підтверджується перетинання кордону України [PERSON] у вказані дні по її паспорту [NUMBER] (т. 1 а. с. 220), надано копію витягу з кримінального провадження № 12014100010000668 від 29.01.2014 року про шахрайське заволодіння громадянином [PERSON] квартирою [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 1 а. с. 78) та відповідь Управління державної міграційної служби України в Київській області від 11.04.2014 року за № 4/1-5847 про те, що [PERSON], [INFO] за обліками УДМС України в Київській області не значиться, посвідкою на проживання в Україні [NUMBER] від 21.01.2012 року не документувалась, а надана копія посвідки на проживання має всі ознаки підробки, оскільки № 8760/75655 від 21.01.2012 року не відповідає за датою видачі, орган, який видав УГІРФО ніколи не існував, підпис посадової особи не відповідає підпису керівника того органу, який існував на час видачі посвідки (т. 1 а. с. 90). Судом також встановлено, що [PERSON] перебувала на обліку у відповідних органах Російської Федерації згідно з паспортом [NUMBER], що свідчить про перебування її у Росії на законних підставах та спростовує припущення відповідачів за первісним позовом про її можливий розшук правоохоронними органами України і Російської Федерації (т. 1 а. с. 221). Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні вказали що особисто знають [PERSON] як [PERSON], яка зі своєю подругою Тетяною знімали у них квартиру у 2010 році у місті Українка і шахрайським шляхом продали квартиру та привласнили їх кошти. [PERSON] вони також впізнали на фотокартці, яка зображена у посвідці на ім'я [PERSON], хоча [PERSON] бачила так званих [PERSON] і [PERSON] лише один раз у 2010 році. Допитана як свідок [PERSON], дала суду показання, що 23.06.2009 року вона особисто посвідчувала договір купівлі продажу квартири за яким [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір сторони підписували особисто та передавали документи у її присутності. Вона також зробила та разом з оригіналом договору купівлі-продажу квартири віддала [PERSON] Витяг з Державного реєстру правочинів № 7426352 від 23.06.2009 року, яким підтверджувався перехід права власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON] За весь цей час до початку слухання цієї справи вона нікому не надавала копій документів угоди. Оглядаючи у судовому засіданні у присутності сторін та їх представників наявні у матеріалах справи два договори купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, Гринько А.П. однозначно вказала який саме договір було посвідчено особисто нею, а який вона не посвідчувала. При цьому вона звернула увагу на те, що матеріали угоди, які зберігаються у неї містять ідентичну копію договору, який наданий [PERSON], а не який був наданий з матеріалів угоди нотаріуса Кударенко В.М., оскільки останній не відповідає її матеріалам, викладений іншим шрифтом, містить помилки, підписаний не нею та завірений печаткою, яка не відповідала її печатці у момент посвідчення договору. До того ж, підпис, наслідуваний від її імені виконаний не нею, зверху заклеєний голограмою, чого не могло бути, а бланки договору містять відтиски печаток БТІ, які відрізнялися від оригінальних і на той час уже не ставились на таких договорах. Окремою ознакою достовірності договору [PERSON] є також та обставина, що вона тоді не проставила печатку на звороті договору і надала [PERSON] Витяг з Державного реєстру правочинів № 7426352 від 23.06.2009 року, який був відсутній у матеріалах угоди у нотаріуса Кударенко В.М. Враховуючи наявність двох договорів купівлі-продажу спірної квартири, судом за клопотання представника позивачки було призначено судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Незважаючи на те, що частина питань залишилися без відповідей експертів через відсутність в експертній установі певних методик та відповідних зразків для досліджень, з висновків експерта від 15 квітня 2015 року № 173 вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, який виконано на типографських бланках серії ВМЕ № 816656, ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 219. 2008-IV» відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту справжнім аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника. Ознак внесення змін у першочерговий зміст документа не встановлено. Інший договір купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, який виконано на типографських бланках серії ВМЕ № 816656, ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 127. 2007-IІІ» відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту справжнім аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника. Серійні номери договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, який виконано на типографських бланках серії ВМЕ № 816656, ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 127. 2007-IІІ» підлягали зміні шляхом їх підчистки з послідуючим нанесенням нових серійних номерів та захисної фольги. Первинні цифрові позначки у серійному номері договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, який виконано на типографському бланку серії ВМЕ № 816656 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 127. 2007-IІІ» за своєю конфігурацією в слідах підчистки, відносяться до цифр: «01…2». Первинні цифрові позначки у серійному номері договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, який виконано на типографському бланку серії ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 127. 2007-IІІ» за своєю конфігурацією в слідах підчистки, відносяться до цифр: «01..8(3)1». При цьому, з дослідницької частини висновку також вбачається, що в місці розташування серійних номерів у договорі купівлі-продажу квартири від 23.06.2009 року, який виконано на типографських бланках серії ВМЕ № 816656, ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 127. 2007-IІІ» спостерігається підняття волокон паперу, порушення цілісності захисної сітки бланків документу та її відсутність під захисною фольгою; наявні сліди від повторного нанесення захисної фольги та вдавлений слід прямокутної форми від первинного тиснення; залишки барвника серійного номеру червоного кольору; люмінесценція залишків штрихів первинних цифрових позначень номерів бланків документу. Також суд бере до уваги категоричність експертів щодо виконання підпису [PERSON] від імені [PERSON] у договорі від 23 червня 2009 року, виконаному на типографських бланках серії ВМЕ № 816656, ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 219. 2008-IV» та ймовірність виконання підпису іншою особою від імені [PERSON] у договорі від 23 червня 2009 року, виконаному на типографських бланках серії ВМЕ № 816656, ВМЕ № 816657 з вихідними даними «ДП «ПК «Зоря». Зам. 127. 2007-IІІ», а також те, що діагностичні ознаки підпису від імені [PERSON] у договорі від 21.08.2013 року (зниження координації рухів, повільний темп) можуть свідчити про виконання досліджуваного підпису в якихось незвичних умовах чи незвичному стані. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також ст. 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а відповідно до ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. На підставі вимог статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. При цьому статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Так, згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спір щодо витребування квартири, суд бере до уваги, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Тобто у разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Тож вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суд виходить з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і в їх сукупності і приходить до висновку про відсутність будь-якого волевиявлення [PERSON] на відчуження власної квартири шляхом її продажу [PERSON] та вибуття її з володіння [PERSON] не з її волі, що дає суду усі правові підстави для застосування до спірних правовідносин вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені в рішеннях Верховного Суду України по справах № 6-140цс14 від 17.12.2014 року, № 6-164цс12 від 23.01.2013 року, № 6-95цс13 від 18.09.2013 року, № 6-165цс13 від 12.02.2014 року, № 6-25цс12 від 25.04.2012 року, № 6-136цс12 від 21.11.2012 та № 6-107цс12 від 07.11.2012 року. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання їх добросовісними набувачами спірної квартири, суд бере до уваги вимоги п. 24 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якими під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Пункт 25 згаданої вище Постанови Пленуму ВССУ передбачає, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Матеріали справи підтверджують факт придбання [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] спірної квартири (т. 1 а. с. 71) за 118 512 гривень на підставі оплатного договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 2809, проте не доводять їх усвідомлення чи бажання настання можливих несприятливих наслідків через відсутність у продавця права на відчуження квартири. Як вбачається зі змісту ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial