Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. Крім неї у вказаній квартирі зареєстрована її дочка [PERSON], яка тривалий час та території України не проживає, оскільки працює в Канаді. Повертатися до України дочка не збирається. Також вказує що оскільки її дочка дуже великий час у квартирі [ADDRESS] не проживає, її реєстрація у вказаній квартирі лише створює їй (позивачці) незручності через неможливість повноцінно розпоряджатися майном та завищені комунальні платежі. Тому вважає, що їх дочка має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ч 2. ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. А тому, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 17.10.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачки [PERSON], повідомленої у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, яка не з'явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву проти позову, та зі згоди позивачки щодо такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого 29.10.1998 року Придніпровським райвиконкомом, [PERSON] та її дочка [PERSON] (яка змінила прізвище на [PERSON]) є співвласниками квартири [ADDRESS]. Квартира належить їм на праві спільної сумісної власності (а.с.10). Згідно відповіді Відділу реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 18.10.2018 року [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42). В силу ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист всіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], її право власності, в силу ст. 41 Конституції України, є непорушним, тому вона відповідно має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі і право проживання у вказаній квартирі. Так, як право власності відповідачки на спірну квартиру не припинено, вона не може бути обмежена у будь-який спосіб у користуванні власним житлом. Права усіх співвласників законом захищаються у рівній мірі та не допускається захист прав одного співвласника за рахунок обмеження прав іншого співвласника без передбачених законом підстав. Що стосується доводів позивачки про те, що відповідачка створює їй незручності через неможливість повноцінно розпоряджатися майном та збільшуючи витрати по утриманню житла, то позивачка вправі звертатись до суду з позовом про відшкодування іншим співвласником понесених нею витрат на утримання спільного майна. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до вимог якої в зв'язку з відмовою у задоволенні позову з відповідачки на користь позивачки не підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed