Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить збільшити розмір аліментів, який утримується з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], та встановити його в сумі 515 грн. щомісячно; дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] виготовити проїзний документ для виїзду дитини за межі України; дозволити [PERSON] тимчасові поїздки за кордон з дитиною [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу другого з батьків. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду від 27 червня 2013 року шлюб між нею і відповідачем розірвано та стягнуто аліменти на її користь на утримання спільної дитини [PERSON] в розмірі 490 грн. щомісячно, починаючи з 10 січня 2013 року і до досягнення нею повноліття. Відповідач не підтримує ніяких стосунків з дитиною, не здійснює її виховання, не турбується нею, не проявляє батьківського піклування та турботи. Крім цього, незважаючи на існування судового рішення про стягнення з нього аліментів, ніяких коштів на утримання дитини не надає. Вважає, що оскільки з моменту винесення рішення суду у неї змінився матеріальний стан, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку збільшився та відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» становить 1 032 грн., тому відповідач повинен сплачувати половину з такого, тобто 515 грн. Крім цього, вона з метою належного забезпечення доньки коштами на проживання була змушена виїхати на роботу до Російської Федерації. Однак відповідач безпідставно відмовляється надати згоду на виїзд їх дитини разом з нею за межі України, що шкодить інтересам дитини, не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує її право на повний та гармонійний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими обов'язками, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, а тому суд зі згоди представника позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Прокурор Машкаринець Т.М. у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила. Представник органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації Набокова І.Ю. підтримала позов, просила його задовольнити, та вважає, що дозвіл на виготовлення проїзного документа дитини та дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідає інтересам малолітньої дитини. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що рішенням Перечинського районного суду від 27 червня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 490 грн. щомісячно, починаючи з 10 січня 2013 року і до досягнення нею повноліття (а. с. 7). Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що позивачка на території України офіційно не працює, виїжджає на заробітки в Російську Федерацію (а. с. 28-31). Крім цього, відповідач з моменту присудження аліментів такі взагалі не сплачує, заборгованість станом на 03 червня 2014 року становить 8 330 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції від 03 червня 2014 року (а. с. 40). Таким чином враховуючи те, що обов'язок утримувати дітей є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, та з урахуванням положень ст. 182 СК України, а також майнового стану сторін, а саме того, що позивачка офіційно ніде не працює, потребує фінансової допомоги на утримання дитини з боку відповідача, який є особою працездатного віку і в матеріалах справи немає відомостей про будь-які його зобов'язання по матеріальному утриманню інших осіб, суд приходить до висновку про можливість збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, до 515 грн. щомісячно. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року у новому розмірі аліменти необхідно стягувати з позивача, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Що стосується позовної вимоги щодо надання дозволу без згоди батька виготовити проїзний документ для виїзду дитини за межі України та на тимчасові поїздки позивачки за кордон з дитиною [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу другого з батьків, то суд приходить до наступного. Статтею 33 Конституції України гарантується право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із вказаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст.1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Перечинського районного суду від 27 червня 2013 року дитину - [PERSON], [INFO], залишено проживати при матері, тобто при позивачці (а. с. 7). Як встановлено в судовому засіданні, позивачка працює в Російській Федерації, у зв'язку з чим має намір виїжджати за межі України разом з дитиною, а також для її відпочинку та оздоровлення без згоди і супроводу батька, однак до теперішнього часу не може виготовити проїзний документ для виїзду дитини за межі України та не має нотаріально посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] на її виїзд за кордон. Відповідно до ст. 4 ч. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, за наявності заперечень одного з батьків паспорт/проїзний документ дитини може бути оформлено на підставі рішення суду (п.18). Відповідно до п. 1 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що бажання позивачки отримати дозвіл на виготовлення проїзного документа та виїзд за кордон неповнолітньої дитини узгоджується з її правами та обов'язками, що передбачені Сімейним кодексом України, а також те, що оскільки відповідач відмовляється надати таку згоду добровільно, що фактично перешкоджає проживанню дитини із матір'ю, роз'єднує їх, а отже порушує права як дитини, так і матері, суд приходить до висновку, що позов в цій частині в межах надання дозволу строком на один рік також є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial