Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачка [PERSON] - її дочка, яка перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] 05 вересня 2011 року вона передала [PERSON] у борг 3000 доларів США для придбання квартири. Борг у добровільному порядку їй не повернули. Так як відповідачка позичала гроші для потреб сім'ї, то обов'язок повернення боргу лежить на подружжі [PERSON]. Так як у розписці строк повернення боргу не вказаний, вона направила на адресу відповідачів претензію, у якій вона висловила вимогу щодо повернення суми боргу. Вказану претензію відповідачі отримали 07 листопада 2015 року. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно суму боргу 3000 доларів США, що становить 65970 гривен. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, надала докази на підтвердження придбання нею в установі банку 3000 доларів США. Зазначила, що надана нею розписка є єдиним документом, що підтверджує факт боргових зобов'язань. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували. Відповідачка [PERSON] пояснила, що грошові кошти у позивачки вона не брала. Факт написання розписки не пам'ятає. У наданій позивачкою до суду розписці почерк та підпис схожі на її, але стверджувати, що вона написана саме нею, вона не може. З осені 2015 року між нею та її матір'ю [PERSON] склалися неприязні стосунки. Вислухавши сторони, вивчивши письмові докази, суд прийшов до таких висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як доказ позовних вимог позивачка надала розписку від 05 вересня 2011 року, згідно з якою [PERSON] взяла у [PERSON] 3 (три) тисячі доларів на придбання квартири (суму, яку не вистачає) (ас.5). Також позивачка надала документи, які підтверджують факт придбання у банківській установі у період з 02 до 05 вересня 2011 року 3000 доларів США, при чому у квитанції № 11972 від 02 вересня 2011 року зазначено, що 2000 доларів США придбала [PERSON] (ас.39-40). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. З розписки, складеної 05 вересня 2011 року, вбачається, що [PERSON] взяла у [PERSON] 3000 доларів для купівлі квартири. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Така позиція щодо предмету спору висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-121цс13 від 11 грудня 2013 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed