Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 30.09.2011 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому Виконавчим комітетом Тягунської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, актовий запис № 6. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] Вказує, що спільне життя з Відповідачем не склалось, а тому під час вагітності вона переїхала до своїх батьків в с. Олеша Тлумацького району Івано-Франківської області, та з того часу сторони разом не проживають. Відповідач матеріально не допомагає та не приймає участі у вихованні дитини. Шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 2012 року, спільне господарство не ведеться, спору про поділ спільно нажитого майна немає. Надалі збереження шлюбу неможливе, шлюб існує тільки формально, а тому просить шлюб між сторонами розірвати та покласти на Відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.02.2014 було доручено Іллінецькому районному суду Вінницької області вручити відповідачу [PERSON] копію позовної заяви та допитати його по суті пред'явленого позову, у зв'язку з цим провадження в справі на час виконання доручення було зупинено. 04.03.2014 року на адресу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від Іллінецького районного суду Вінницької області надійшли матеріали відібрані при виконанні окремого доручення Тлумацького районного суду від 11.02.2014 року про вручення документів та допит відповідача [PERSON] Згідно протоколу судового засідання Іллінецького районного суду Вінницької області від 27.02.2014 року, Відповідач заперечив проти позову, оскільки сторони одружені вже більше року та на даний час жодних підстав для розірвання шлюбу він не вбачає. Пояснив, що їхня сім'я до недавнього часу була дружня та жила в повній злагоді та благополуччі. А тому, [PERSON] (Відповідач) позовні вимоги не визнав та заперечив щодо розгляду справи у його відсутності. Також згідно доданого заперечення на позов Відповідач зазначив, що його теща [PERSON] примушує сторони припинити шлюбні відносини, забороняє йому бачитись з дружиною та робить все для того, щоб шлюб між сторонами був розірваний. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.04.2014 року сторонам по справі було надано двохмісячний строк для примирення. 03.06.2014 року від Позивачки [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона просила шлюб між сторонами розірвати, місце проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO] року, визначити її місцем проживання, залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]» та покласти на відповідача понесені нею судові витрати. 02.06.2014 року, 03.06.2014 року, 16.06.2014 та 02.07.2014 року від Відповідача [PERSON] надійшли заперечення проти позову, в якому він вказав, що не згідний на розірвання шлюбу з Позивачкою та стягнення з нього судових витрат, оскільки у них від шлюбу народився син, а відомості викладені позивачкою про їхні відносини у шлюбі є неправдивими. Також не наполягає на відшкодуванні моральної шкоди, просив позовну заяву залишити без розгляду, встановити режим окремого проживання, участь у вихованні дитини покласти на усіх родичів та справу розглядати у його відсутності. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2014 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області, якого було зобов'язано надати суду висновок про те, з ким доцільніше залишити на проживання малолітню дитину. Крім цього орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області та орган опіки та піклування Іллінецької РДА Вінницької області було зобов'язано надати суду акти обстеження матеріально-побутових умов проживання сторін. В судовому засіданні Позивачка [PERSON] позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, підтримала та просила задовольнити. В судове засідання Відповідач [PERSON] не з'явився, однак у надісланих запереченнях, проти задоволення позову заперечив та просив розгляд справи провести у його відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Тлумацької РДА - Козак І.В. в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування Тлумацької РДА, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], за місцем проживання його матері [PERSON] (Позивачки), оскільки в будинку [PERSON] (Позивачка) створені належні житлово-побутові умови для проживання та виховання дитини. Вказав, що жодних даних про те, що Позивачка неналежно виконувала свої материнські обов'язки щодо дитини ні на засідання органу опіки та піклування, ні в судовому засіданні Відповідач не надав. Заслухавши учасників судового розгляду, врахувавши думку органу опіки та піклування та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 30 вересня 2011 року між Позивачкою та Відповідачем у Виконавчому комітеті Тягунської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, зареєстровано шлюб (а.з. № 6), що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Відповідно до Ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2014 року (а.с. 46) сторонам було надано двохмісячний строк на примирення, проте примирення між сторонами не відбулось. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення між ними не можливе. З врахуванням того, що шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи дану позовну вимогу [PERSON] (Позивачки), суд, вважає, що після розірвання шлюбу слід залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Судом також встановлено, що під час перебування в шлюбі у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Частинами 1, 2 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На виконання Ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2014 року органом опіки та піклування Іллінецької РДА Вінницької області було проведено обстеження умов проживання Відповідача. Згідно акту обстеження умов проживання від 26.06.2014 року [PERSON] (Відповідач), житель [ADDRESS], проживає у власному глиняному будинку, житловою площею 26,0 кв.м, загальною площею 48,0 кв.м (1 житлова кімната, коридор, кухня), та на момент обстеження матеріально-побутових умов проживання, створених умов для проживання дитини немає (а.с. 94). Питання визначення місця проживання дитини - [PERSON], [INFO], було розглянуто органом опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області та органом опіки та піклування Іллінецької РДА Вінницької області. Згідно висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], № 02.9-1801 від 26.06.2014 року, орган опіки та піклування Іллінецької РДА Вінницької області вважає за доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем проживання його матері [PERSON] (Позивачка), оскільки батьком [PERSON] (Відповідач) не створено умови для проживання дитини, а будинок в якому проживає Відповідач не придатний для проживання дитини (а.с. 93). Згідно висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] № 466/01-18 від 23.07.2014 року, орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області вважає за доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем проживання його матері [PERSON] (Позивачка), оскільки дитина у такому віці потребує материнського догляду, а в будинку [PERSON] (Позивачка) створені належні умови для проживання та виховання дитини. Крім того, у висновку органу опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області вказано, що сторони проживають окремо і з часу народження дитини Відповідач матеріально та фінансово не підтримує сина (а.с. 108). Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини зазначає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально - побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Мати й батько мають рівні пра ва на проживання з дитиною та її виховання. Проте беручи до уваги те, що [PERSON], [INFO], є малолітнім, він, насамперед, потребує більшої материнської турботи. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які би свідчили про необхідність розлучення матері з малолітньою дитиною та про те, що позивачка будь-коли ухилялась від виконання своїх материнських обов'язків щодо своєї дитини. Враховуючи вищенаведене, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, з врахуванням думки сторін та висновків органу опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області та органу опіки та піклування Іллінецької РДА Вінницької області про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та після розірвання шлюбу між Позивачкою та Відповідачем місцем проживання дитини: [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері - [PERSON] (Позивачки). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину , піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. Визначення місця проживання малолітньої дитини, зокрема [PERSON], за місцем проживання його матері, не позбавляє Відповідача права на побачення з дитиною, відвідування її за місцем проживання, надання відповідної матеріальної та моральної підтримки, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з Відповідача також слід стягнути на користь Позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрати понесені на правову допомогу. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.ч. 8,9 ст. 7, 18, 51, 56, ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 150, 160, 171 Сімейного кодексу України, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року,

Outcome: approved