Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за відповідачем 1/2 частку цієї квартири. В обґрунтування позову зазначила, що 03.11.2000 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Перебуваючи в шлюбі, сторони 11 серпня 2006 року спільно придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстрований на імя відповідача. Таким чином вважає, що набута під час шлюбу квартира є спільною сумісною власністю. 19 серпня 2013 року позивачка звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та розподіл спільного майна подружжя. Судом було задоволено позов в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів, вимоги щодо поділу майна були залишені позивачкою без розгляду, оскільки відповідач пообіцяв добровільно сплатити суму за 1/2 частку спірної квартири але обіцянку свою не виконав. Просила поновити строк на подачу позову про поділ майна, оскільки з 2014 року на території м. Маріуполя було проведено Антитерористичну\~ операцію, тому позивачка разом з дитиною була вимушена виїхати за межі міста. Зазначила, що відповідач в 2014 році також виїхав за межі м. Маріуполя, разом із документами на квартиру. Позивачка надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю на підставі письмових матеріалів справи, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач надав заяву про можливість слухання справи за його відсутності, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.\~ 2, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 03 листопада 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб в Іллічівському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Маріуполя Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО №103629, актовий запис №395. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Слабінська». 17 березня 2007 року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом серії І-НО №114796, виданим 23 березня 2007 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 11.08.2006 року, за відповідачем зареєстровано право власності, що підтверджується витягом МКП «Маріупольське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.08.2006 року. 19.08.2013 року позивачкою до канцелярії Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області було подано позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітню дитину, про розділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2\~ частку квартири, встановлення порядку користування квартирою. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2013 року було задоволено позов\~ [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Як роз'яснено у п. 15 згаданій постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно частиною пятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що в 2013 році\~ позивачка зверталась із даним позовом до суду, однак залишила без розгляду у звязку із тим, що відповідач гарантував сплату в грошовій формі. Окрім того, у звязку із подіями в 2014 році в м. Маріуполя була вимушена разом з дитиною покинути м. Маріуполь та не могла звернутися до суду за захистом своїх прав. У звязку із обіцянкою відповідача сплати грошової компенсації неможливо встановити початок перебігу строку позовної давності, оскільки тільки в травні 2018 року відповідач повернувся до м. Маріуполя та почав маніпулювати квартирним питанням. Таким чином, судом було встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved