Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог вона зазначає, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20.12.2012 року розірвано. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], який з часу розірвання шлюбу і по сьогоднішній день проживає разом з позивачкою. Відповідач не цікавиться сином, не займається вихованням, не сплачує аліменти на його утримання. Син знаходиться на повному утриманні позивачки. Позивачка також вказує, що після розірвання шлюбу вона стала займатися підприємницькою діяльністю та час від часу працює за кордоном. В зв'язку з тим, що син часто хворіє, позивачка має намір вивезти його за кордон на лікування, організувати йому відпочинок в літній період та здійснити закордонну екскурсію для всестороннього розвитку дитини, але відповідач не дає на це дозволу. Тому позивачка просить дати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, в Польщу, на період з 25.06.2018 року до 25.08.2018 року неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON]. Позивачка в судове засіданні не з'явилася, але направила суду заяву про підтримання позову в повному обсязі та про розгляд справи в її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, але направив суду заяву про визнання позову та про розгляд справи в його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Записами в копії свідоцтва про народження (а.с.3) встановлено, що батьками [PERSON] є позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно копії рішення (а.с.4), шлюб між сторонами розірвано, позивачці відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]» та встановлено місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом із матір'ю. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (огdегрublіс), здоров'я чи моралі населення, або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст.10 п.2). Згідно положень п.3, п.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі /або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом ч.ч.7, 8, 10 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вище зазначені положення Сімейного кодексу України, досліджені в судовому засіданні дані щодо обох батьків, вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк не більше 90 календарних днів в період шкільних канікул не порушує прав відповідача [PERSON], як батька дитини та вчиняється матір'ю в інтересах сина [PERSON], [INFO]. Враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі та разом не проживають, а також той факт, що дитина потребує оздоровчого відпочинку, духовного та культурного розвитку, суд дійшов висновку про необхідність надання позивачці [PERSON] дозволу на тимчасове вивезення за межі України, до Польщі, в період з 25.06.2018 року по 25.08.2018 року неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON]. На підставі наведеного, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», «Правил перетинання державного кордону громадянами України», Конвенції про права дитини, ст.33 Конституції України, ст.29 ЦК України, ст.ст.7,161 СК України,

Outcome: approved