Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що по [ADDRESS], проживала бабуся [PERSON] та їй на праві власності, належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою. [INFO] [PERSON] (бабуся) померла. Ще за життя вона посвідчила на її імя заповіт на все належне їй на день смерті майно. Позивачка прийняла спадщину після смерті бабусі та частково оформила інше спадкове майно. Позивачка бажає оформити право власності на спадкове домоволодіння на своє імя, однак в нотаріальному порядку їм відмовлено в оформленні спадщини, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на спадкове домоволодіння. У звязку з вищевказаним, позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак у позовній заяві просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення та просила розгляд справи провести без її участі. Представник відповідача Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області в судове засідання не зявився, до суду подав письмову заяву, у якій вказав, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення, просив справу розглядати у його відсутність. 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України та згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції 15.12.2017 року, встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти після набрання чинності даної редакції ЦПК України, тобто з 15 грудня 2017 року. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги № 11 Живачівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області по с. Озеряни станом на 01.06.1990 року за [PERSON], який був головою двору, та [PERSON] значилось господарство, розташоване по [ADDRESS], що підтверджується витягом Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 205 від 04.09.2017 року (а.с. 10). Згідно копії технічного паспорту від 09.11.2010 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди за вказаною адресою побудовані у 1959 році (а.с. 4-6). Згідно копії свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] з 21.11.1947 року перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 2 від 15.03.2002 року (а.с. 70). Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Отже, [PERSON] та [PERSON] належало майно господарського двору, розташованого за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 69 зворот) та копією актового запису про смерть № 2 від 05.04.1997 року (а.с. 81). Згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.), який діяв на момент смерті спадкодавця [PERSON], для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважались: факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном чи подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], оскільки вступила в управління спадковим майном, проводила похорон померлого, до дня його смерті проживали разом та вели спільне господарство, що підтверджується довідкою Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 207 від 07.09.2017 року (а.с. 8). Окрім цього, [PERSON] 15.03.2002 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], успадкувавши право на земельну частку (пай), яка не є предметом даного позову (а.с. 71 зворот). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 66/2002 від 15.03.2002 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON], з якої вбачається, що [PERSON] (позивачка) є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка бажала прийняти та прийняла спадщину (а.с. 68-72). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Ще за життя вона посвідчила на імя [PERSON] (позивачка) заповіт, який заповіла останній все належне їй на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 02.07.2002 року (а.с. 11). Згідно копії свідоцтва про шлюб, 14.10.2014 року [PERSON] (позивачка) зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу їй було присвоєно шлюбне прізвище «[PERSON]» (а.с. 18). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] (позивачка) прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки у шестимісячний термін звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 30), а також отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.11.2011 року, успадкувавши майновий пай та земельні ділянки, які не є предметом даного позову (а.с. 14, 15). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 395/2009 від 17.07.2009 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON], з якої вбачається, що [PERSON] (позивачка) є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка бажала прийняти та прийняла спадщину (а.с. 29-50), що також підтверджується письмовою заявою відповідачки [PERSON] про визнання позову (а.с. 85), яка являється донькою спадкодавця (копія свідоцтва про народження, а.с. 86, копія свідоцтва про одруження, а.с. 86). Отже, на момент звернення до суду позивачка правомірно претендує на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка в свою чергу успадкувала 1/2 частину цього ж домоволодіння в спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] Позивачці [PERSON] в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на спадкове домоволодіння, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області № 768/02-31 від 30.08.2017 року (а.с. 16). Згідно довідки Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 250 від 17.10.2017 року встановлено, що в довідці на оформлення спадщини, виданої Озерянською сільською радою Тлумацького району Івано-Франківської області на імя [PERSON], предявленої нотаріусу (а.с. 38 зворот), помилково вказано нумерацію спадкового домоволодіння, а саме [ADDRESS], тоді як згідно записів в погосподарських книгах домоволодіння розташоване по [ADDRESS] (а.с. 9). Зазначені обставини перешкоджають позивачці належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачкою в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідачі визнали позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 386,76 грн. На підставі ст.ст. 548, 549, 553 ЦК України (в редакції 1963 р.), ст.ст. 316-319, 391, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України,

Outcome: approved