Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON], 07.08.2006 р. н., що підтверджується свідоцтвом про народження І - НО № 478176 виданим 31.08.2018 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Торезького міського управління юстиції у Донецькій області. З травня 2006 до травня 2014 року вони разом з відповідачем проживали однією сім'є за адресою: бульв. Ілліча, б. 18, кв. 14, м. Торез (Чистякове) Донецької області. У зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції та з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту вона за спільною домовленістю з відповідачем, разом з дитиною тимчасово виїхала в м. Черкаси. Під час проживання в м. Черкаси відповідач декілька раз відвідував їх з дитиною (останнє відвідування грудень 2014 року). Влітку 2015 відповідач повідомив, що створив нову сім'ю та не бажання їх з сином повернення. З квітня 2015 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні неповнолітнього сина. \~ \~ \~ \~Просить суд стягнути з громадянина України [PERSON], 07.02.1982 р. н., який зареєстрований на проживає за адресою: [INFO], аліменти на користь малолітнього сина [PERSON], 07.08.2006 р. н., у розмірі ? частини усіх видів заробітку, але не менше ніж прожитковий мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. Позивачка в судове засідання не зявилась, скерувала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Відповідно до статей 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON], 07.08.2006 р. н., що підтверджується свідоцтвом про народження І - НО № 478176 виданим 31.08.2018 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Торезького міського управління юстиції у Донецькій області. З травня 2006 до травня 2014 року сторони разом з неповнолітнім сином [PERSON] проживали однією сім'є за адресою: бульв. Ілліча, б. 18, кв. 14, м. Торез (Чистякове) Донецької області. У зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції та з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту позивачка [PERSON] за спільною домовленістю з відповідачем [PERSON], разом з дитиною тимчасово виїхала в м. Черкаси. Під час проживання в м. Черкаси відповідач декілька раз відвідував їх з дитиною (останнє відвідування грудень 2014 року). З квітня 2015 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні неповнолітнього сина. Неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується рішенням № 492/30-02-49 від 02.08.2018року Служби у справах дітей Черкаської міської ради . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб позивачка [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]( серія І-СР № 156282). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від\~20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України\~27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до частини першої\~статті 181 Сімейного Кодексу\~способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3\~ст. 181 Сімейного Кодексу\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3\~ст. 182 СК України\~мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до\~ч. 1 ст. 183 СК України\~частка заробітку батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч. 2 ст. 183 СК України). Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до частини першої\~статті 191 Сімейного Кодексу України\~аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Визначення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку не буде суперечити закону, та порушувати право дитини позивача, оскільки аліменти не будуть меншими ніж визначені законом. Розмір аліментів на кожну дитину не повинен бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 липня 2018 року складає 1944грн. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Разом з цим, суд вважає за належне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов'язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз'яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття оскільки в матеріалах справи відсутні будь які докази щодо достатності заробітку (доходу) платника аліментів, а саме відповідача [PERSON] Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в дохід держави в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Outcome: partial