Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою №88 в будинку №152 по вул. Незалежності в м.Івано-Франківську. Позовні вимоги мотивувала тим, що 16.08.2002 року позивачка придбала дану квартиру, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі продажу вищевказаної квартири від 16.08.2002 року за реєстровим № 1338. Відповідачка [PERSON] є донькою позивачки та у травні 2013 року виїхала на постійне місце проживання за кордон (Китайську Республіку), там створила свою сімю і з того часу в квартирі не проживає, її речі у квартирі відсутні, будь-якої фінансової допомоги по утриманні квартири та оплаті комунальних послуг вона не здійснює. Оскільки, її донька зареєстрована у даній квартирі вона змушена оплачувати комунальні послуги в більшому розмірі та не може оформити субсидію. За вказаних обставин, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задоволити в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 27-30). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що є подругами позивачки, стверджують, що у даній квартирі позивачка проживала зі своєю донькою [PERSON], яка з травня 2013 року виїхала за кордон на постійне місце проживання зі своєю сімєю. Заслухавши думку позивачки, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування та розпорядження майном внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення. Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2002 року за реєстровим номером 1338, позивачка придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Як вбачається з копії будинкової книги на вищезгадану квартиру в ній на даний час, окрім позивачки, зареєстрована [PERSON] (а.с.10). Даний факт також підтверджується копією паспорта відповідачки (а.с.14). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яка належить [PERSON], створює перешкоди у здійсненні нею права власності та вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому його слід поновити та визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №88 в будинку №152 по вул. Незалежності в м.Івано-Франківську. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки, відповідачка не проживає у вищевказаній квартирі понад строки встановлені законодавством, не несе витрати по її утриманню, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому з відповідачки слід стягнути в дохід держави 487,20 гривень судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 71, 150,163 ЖК України, ч.2 ст.317,391, 405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 74, 88 ЦПК України,

Outcome: approved