Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 29 липня 2004 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №20. Від даного шлюбу в них народилося троє дітей, а саме син [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок, внаслідок чого вони втратили почуття любові, довіри та поваги один до одного. Оскільки відповідач не виконує обовязки по матеріальному утриманню дитини, тому просить позов задовольнити. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. При цьому, просить після розірвання шлюбу дітей залишити проживати при ній. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, подав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що 29 липня 2004 року між [PERSON], [INFO], та Король (дошлюбне прізвище - Завольська) [PERSON], [INFO], виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №20. Також встановлено, що від даного шлюбу в них народилося троє дітей, а саме: син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №003694, виданим 22 лютого 2005 року виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис за №06, донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №138530, виданим 03 червня 2009 року виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис за №51, та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №178909, виданим 15 листопада 2010 року виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис за №112. Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок, внаслідок чого вони втратили почуття любові, довіри та поваги один до одного, спільного господарства не ведуть, а отже їхній шлюб фактично існує уже формально. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.10 ст.7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч.1,2 та 3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Разом з цим, відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням вищевикладеного та того, що позов про розірвання шлюбу подано одним із подружжя, а саме позивачкою [PERSON], яка продовжувати подальше спільне життя з [PERSON] категорично не бажає, застосовані судом заходи щодо їх примирення позитивного результату не дали, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечити їхнім же інтересам, а тому суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є обгрунованими і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивачки [PERSON] про залишення їй прізвища після розірвання шлюбу «Король», то суд з урахуванням положень ст.113 СК України вважає, що така має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем. Вирішення питання про місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] після розлучення, то суд приходить до наступного. Так, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно розяснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, враховуючи те, що подружжя Король спільним сімейним життям не проживають уже певний період часу, за який [PERSON] належної уваги та турботи до їхніх дітей не проявляє, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дітей з матірю [PERSON] судом не встановлено, а тому суд вважає, що дітей після розлучення слід залишити проживати саме при матері [PERSON] Що стосується заявленої [PERSON] позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд приходить до такого висновку. Зокрема, у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] на даний момент не надає матеріальної допомоги на утримання своїх малолітніх дітей, які потребують таку для їх повного і гармонійного розвитку. Згідно принципу №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Згідно ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 даного Закону виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи зазначені норми Закону, суд приходить до висновку, що обовязок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дітей є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] належним чином не утримує своїх малолітніх дітей, а тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на їх утримання. Вирішуючи питання про спосіб виконання батьком [PERSON] обов'язку щодо утримування своїх малолітніх дітей, то суд приходить до такого. Так, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, з урахуванням викладеного та того, що у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сімї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дітей та платника аліментів є задовільними, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на утримання дітей необхідно стягувати аліменти саме в частці від його заробітку та в розмірі 1/2 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Разом з цим, з урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовну заяву [PERSON] подано 08 лютого 2017 року, а тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дітей. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також, з відповідача підлягає стягненню і судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved