Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивачка в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], 13 листопада 2013 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином (а.с.2-3). В ході судового розгляду справи до участі у справі було залучено співвідповідачів [PERSON], [PERSON] та третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: приватного нотаріуса ДМНО Шатковську Ірину Юріївну, [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що з 16 грудня 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року. Під час шлюбу подружжя вирішило придбати будинок [ADDRESS]. Питаннями щодо придбання домоволодіння займався [PERSON], який із представниками власників даного домоволодіння - [PERSON] та [PERSON], що діяли від їх імен за довіреностями - [PERSON] та [PERSON] обумовив ціну купівлі домоволодіння [ADDRESS] у сумі 4 000,00 доларів США. В рахунок вартості домоволодіння [PERSON] передав [PERSON] завдаток в сумі 100,00 доларів США, про що останнім було написано розписку. Для придбання вищевказаного домоволодіння у подружжя не вистачало 2 000,00 доларів, у зв'язку із чим, бабуся позивачки - [PERSON] видала на ім'я [PERSON] довіреність на підставі якої він від її імені продав будинок, що належав останній, а саме: [ADDRESS], за 2 000,00 доларів США. Після чого [PERSON] переїхала проживати до с. Сурсько-Михайлівка Солонянського району Дніпропетровської обл.., а позивачка та її мати - [PERSON] в подальшому були зареєстровані та проживали в домоволодінні [ADDRESS]. 23 липня 1997 року без присутності позивачки між [PERSON] та власниками домоволодіння - [PERSON] та [PERSON], було укладено договір дарування домоволодіння, який він зареєстрував та нотаріально посвідчив на своє ім'я. В свою чергу [PERSON] запевнив позивачку, що домоволодіння є їх спільною власністю. В лютому 2012 року стосунки між подружжям погіршились, у зв'язку із чим, [PERSON] почав вимагати від позивачки та її матері виселитися та знятися із реєстрації за адресою домоволодіння, мотивуючи тим, що він являється власником домоволодіння на підставі договору дарування від 23.07.1997 року, після чого позивачкою було з'ясовано, що домоволодіння належить відповідачу на підставі договору дарування, а не на підставі договору купівлі-продажу. В зв'язку з чим, позивачка вважає договір дарування удаваним, укладеним з метою приховування іншої угоди. Враховуючи вищевикладене вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги просила суд вирішити питання про поновлення строків позовної давності; визнати договір дарування, укладений 23 липня 1997 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Башкіною І.Ю. удаваним правочином та насправді вчиненим договором купівлі-продажу домоволодіння; визнати за нею, [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння, припинивши право власності [PERSON] на ? частину. В період із 23 липня 2014 року по 29 грудня 2014 року провадження у цивільній справі зупинялося у зв'язку із необхідністю виконання процесуальних дій за межами територіальної підсудності Ленінського районного суду м.Дніпропетровська (а.с.221). Позивачка в особі свого представника за договором - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду представником надано письмову заяву, в якій вона просить справу розглядати без участи позивачки та представника (а.с.229). Відповідач - [PERSON] в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представником надано до суду письмову заяву, в якій він просить справу розглядати без своєї участі та участі відповідача. Проти позовних вимог заперечував у повному обсязі. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.230-232). Співвідповідач - [PERSON] в судове засіданні не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Співвідповідачка - [PERSON], допитана щодо обставин спору та вимог Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, просила розглядати без своєї присутності. Визнати її неналежним відповідачем по справі та не залучати до розгляду справи, у зв'язку із тяжким станом здоров'я. Також зазначила, що їй нічого не відомо про отримання грошових коштів її померлим чоловіком [PERSON] (а.с.217,223,224). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Шатковська І.Ю. в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати за своєю відсутністю згідно Закону. В заяві також зазначено, що прізвище нотаріуса змінено з «Башкіна» на «Шатковська» на підставі свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 03.04.2010 року виданого Ленінським відділом РАЦС ДМУЮ (а.с.76). Третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилала. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, з'ясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 1995 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року було розірвано (а.с.30). Згідно письмової розписки 17 липня 1997 року [PERSON] взяв гроші для переоформлення частини будинку, яка належить його дружині, за адресою: [ADDRESS], в сумі еквівалентній 100 доларів США (а.с.9). 23 липня 1997 року між [PERSON] діючим за дорученням від імені [PERSON] (а.с.11), [PERSON] діючим за дорученням від імені [PERSON] (а.с.8) та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS], що складається із житлового будинку А-І шл.бл. житловою площею 28,4 кв.м., розташованого на земельній ділянці розміром 489 кв.м., а також, Б, В, Г - сараї дощ., д - сарай шл.бл., Е - вбиральня дощ., Ж - вхід в погр. кирп., З - погріб шл.бет., №1-3 - огородження дерев. Цей будинок належить [PERSON] на підставі договору дарування від 24.02.1995 року, а [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.12.1995 року. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіною І.Ю. та зареєстровано у реєстрі за № 3142 (а.с.7). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилалась на удаваність договору дарування та вказувала, що лише у 2012 році, коли стосунки позивачки з відповідачем [PERSON] погіршилися, і останній став перешкоджати у проживанні у спірному домоволодінні, позивачкою було з'ясовано, що будинок належить відповідачу на підставі договору дарування, а не на підставі договору купівлі-продажу, як він її запевняв. В зв'язку з чим, на її думку строк звернення до суду за захистом порушених прав нею не пропущений. Посилання позивачки на те, що договір є удаваним правочином, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: було здійснено договір купівлі - продажу не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та спростовується наступним. Відповідно ч.2 ст. 58 ЦК (в редакції 1963р.), зазначено, що якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони мали на увазі. Відповідно до ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Із договору дарування вбачається, що [PERSON] віталій Михайлович, [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок № А-І шл.бл. житловою площею 28,4 кв.м., розташованого на земельній ділянці розміром 489 кв.м., а також, Б, В, Г - сараї дощ., д - сарай шл.бл., Е - вбиральня дощ., Ж - вхід в погр. кирп., З - погріб шл.бет., №1-3 - огородження дерев., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно із роз'ясненнями у п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Суд наголошує на тому, що відповідно до покладеного ст.. 60 ЦПК України обов'язку доказування, позивачка повинна була довести суду, що правовідносини, які виникли між сторонами договору не відповідають змісту укладеного між ними правочину, і що це є наслідком їх умисних дій. З договору дарування, пояснень відповідача [PERSON], не вбачається, що обдарований та дарувальники намагалися приховати інший правочин, укладаючи договір, що оспорюється. А також беручи до уваги те, що співвідповідачкою [PERSON] у клопотанні було повідомлено, що жодних відомостей щодо отримання [PERSON], померлим [INFO], грошових коштів за подарований будинок [ADDRESS], їй не відомо (а.с.218). Судом встановлено, що договір дарування сторонами угоди виконаний та ніким не оскаржений у встановлений законом строк. В ст..256 ЦК України, зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного прав або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ч.1 ст.60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Посилання позивачки на те, що про існування договору дарування їй стало відомо лише у 2012 році, не знайшли свого підтвердження, оскільки договір укладався під час перебування позивачки і [PERSON] в шлюбі і подружні стосунки на той час у них були добрі. А тому на даний час строк позовної давності, визначений ст.71 ЦК Української РСР 1963 року, позивачкою пропущено без поважних причин. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 80 Української РСР 1963 року, суд може поновити строк позовної давності і захистити порушене право в тому разі, коли його пропущено з поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування спірного домоволодіння було укладено 23.07.1997 року, проте з позовною заявою про визнання зазначеного договору удаваним правочином позивачка звернулася тільки 13.11.2013 року, майже через 16 років, тобто з пропуском передбаченого законом строку для звернення за захистом порушеного права. Будь-яких поважних причин пропуску передбаченого законом строку для звернення за захистом порушеного права позивачка не навела. Доказів на підтвердження того, що про договір дарування вона дізналася тільки у 2012 році суду не надала. Згідно з ч.1 ст.80 Української РСР 1963 року, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. У зв'язку з пропуском позивачкою передбаченого законом строку, визначеного ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, для звернення за захистом порушеного права, в позові про визнання угоди удаваною та визнання та припинення права власності на частину домоволодіння слід відмовити у повному обсязі. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, взагалі недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed