Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04 червня 2016 року. Позивачка вважає, що подальше продовження шлюбних відносин із відповідачем неможливе через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, тому збереження шлюбу не можливе і суперечить її інтересам. Крім того, дитина перебуває на повному утриманні позивачки, добровільно про сплату аліментів домовитись з відповідачем не вдалось, тому вона просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не прибула в заяві поданій до суду просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, від позову не відмовляється, а тому просить його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув в заяві поданій до суду просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає в частині стягнення аліментів на утримання дочки визнає, проти вимог про розірванні шлюбу заперечує. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04 червня 2016 року, актовий запис № 21. Під час шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Позивачка з дочкою проживає в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією акта № 47 про фактичне проживання (не проживання) громадянина та склад сім`ї від 18.05.2020 року. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного. Примирення і спільне проживання неможливе і суперечить інтересам позивачки. Майнового спору між сторонами на час розгляду справи не має. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Слід зазначити, що суд ухвалою від 15.06.2020 року за клопотанням відповідача надав сторонам три місяці строку для примирення з 15.06.2020 року по 15.09.2020 рік включно, провадження у справі зупинив. За цей час сторони не примирились. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки у позивачки відсутні наміри продовжити шлюбні відносини, на розірвання шлюбу вона згодна, наданий сторонам строк для примирення позитивного результату не дав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Заперечення відповідача проти позовних вимог в частині розірвання шлюбу судом не приймаються до уваги з огляду на викладене вище. Що стосується вимог позивачки про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу дітей віком дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня;. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин вимоги позивачки про розірвання шлюбу та стягнення з відповідача на її користь аліментів, для утримання неповнолітньої дочки, підлягають задоволенню. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: approved