Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення коштів, а саме суми боргу в розмірі 3984 грн. та судових витрат, мотивуючи тим, що рішенням Івано-Франківського суду Івано-Франківської області задоволено її позов до ЖЕО № 6 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 24 424 грн. 97 коп. внаслідок неналежного виконання ЖЕО № 6 зобов'язань за договором від 24.01.2002 року про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкових територій. Рішення суду набрало законної сили 18.05.2007 року. На підставі виконавчого листа виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 17.07.2007 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та з рахунку ЖЕО №6 було частково стягнуто кошти на виконання рішення суду. Однак, у листопаді 2011 року ЖЕО № 6 було ліквідовано, права та обов'язки ЖЕО № 6 перейшли до відповідача КП «ЄРЦ». Оскільки відповідач є правонаступником ЖЕО № 6, то позивачка вважає, що сума заборгованості, яка не виплачена позивачці за рішенням суду підлягає стягненню з КП «ЄРЦ». В судовому засіданні 13.05.2014 року та 06.06.2014 року позивачка свої позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Позивачкою також надано суду письмові пояснення. Представник відповідача в судовому засіданні 13.05.2014 року та 06.06.2014 року позовні вимоги не визнала, наддала суду письмові заперечення на позов, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки ЖЕО № 6 не ліквідовано, воно перебуає на стадії припиненння з 2012 року. Відповідач не є правонаступником ЖЕО № 6. Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011 року, відповідача визнано виконавцем послуг з 01 листопада 2011 року. Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 30 березня 2007 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, яке набрало законної сили 18.05.2007 року, задоволено позов [PERSON] до ЖЕО № 6 про відшкодування шкоди та стягнуто з ЖЕО № 6 в користь [PERSON] 24 424 грн. 97 коп. матеріальної шкоди (а.с.5-8). На виконання рішення суду 17.07.2007 року видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання (а.с.9-10, 37). Рішення суду від 30.03.2007 року на даний час повністю не виконано, виконавче провадження не закінчено, станом на 01.04.2014 року заборгованість по виконавчому документі становить 3 984 грн., що підтверджується довідкою ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.42). Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Обов'язковість судових рішень гарантується згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право, гарантоване статтею 6 Конвенції було б ілюзорним, якщо б внутрішній правопорядок держави допускав можливість невиконання остаточного і обов'язкового рішення суду стосовно однієї із сторін. Виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід'ємною частиною «справедливого судового розгляду» у контексті статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі Кайсин проти України). Відповідно до цього принципу постанова або ухвала суду, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх суб'єктів правовідносин, яких у той чи інший спосіб стосується судове рішення: 1) насамперед для осіб, які беруть участь у справі (сторони, треті особи, їх представники) та для їхніх правонаступників; 2) для органів, підприємств, установ та організацій, їхніх посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб. Так, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Півень проти України», констатуючи порушення статті 6 Конвенції, невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. Відповідно до ст. ст. 1 та 5 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом (частина 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження»). Рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.02.2012 року № 617-21 вирішено припинити діяльність ЖЕО шляхом ліквідації, призначено голову ліквідаційної комісії - Новікова В.В. (а.с.14). ЖЕО № 6, як юридична особа, станом на сьогодні існує, процедура ліквідації не завершена, що сторонами не заперечується, а тому доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України не підлягає. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона зверталась до голови ліквідаційної комісії з питання виконання рішення суду від 30.03.2007 року. Позивачка стверджує, що правонаступником ЖЕО № 6 є відповідач по справі КП №ЄРЦ» на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011 року № 212-Х «Про організацію та забезпечення роботи комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» (а.с.53). Однак, таке твердження позивачки є помилковим, оскільки відповідно до п. 1 рішення Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011 року, виконавцем послуг з управління, утримання та ремонту будинків, приміщень, споруд, прибудинкових територій відповідача КП «ЄРЦ» визначено тільки з 01.11.2011 року (а.с.53). В рішенні міської ради не йшлося про перевід прав та обов'язків ЖЕО № 6 на КП «ЄРЦ». Загальний порядок ліквідації суб'єкта господарювання встановлено ст. 60 Господарського кодексу України, ст. 11 Цивільного кодексу України та Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Порядок розрахунків з кредиторами у разі ліквідації суб'єкта господарювання, черговість задоволення вимог кредиторів встановлено ст. 112 ЦК України та ст. 61 ГК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. ст. 1, 2, 5, 17 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed