Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 09.07.1977 між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, за час якого на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2017 вони придбали за спільні кошти однокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 19,1 кв.м, загальною площею 37,5 кв.м, вартість якої становить 37524 грн. Право власності було оформлено на відповідача. На даний час подружні стосунки між ними зіпсувалися. Вже півроку вони проживають окремо. Досягнути угоди про поділ спільного майна не вдається, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Вважає, що позивачка не брала участі в купівлі квартири, хоча така була придбана ними за час перебування в шлюбі. Проте письмових доказів на підтвердження даного факту в нього немає. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що 09.07.1977 сторони зареєстрували шлюб у міському відділі ЗАГС м.Стрий Львівської області, актовий запис № 286, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.07.1977 /а.с. 8/. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 16.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Квартира складається з однієї житлової кімнати та однієї кухні, житлова площа квартири 19,1 кв.м, загальна площа - 37,5 кв.м. Вартість квартири 37524 грн. /а.с. 9-12/ Право власності [PERSON] на спірну квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.08.2017 № 94733849 /а.с. 13/. За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що за час шлюбу сторонами було набуто однокімнатну квартиру [ADDRESS], що є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Належність до спільного сумісного майна подружжя спірної квартири [ADDRESS] стверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1827, відповідно до якого відповідач [PERSON] 16 серпня 2017 року купив за 37524 грн. квартиру [ADDRESS] житловою площею 19,1 кв.м, загальною площею 37,5 кв.м /а.с. 9-12/. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачка [PERSON] визначилася з обсягом заявлених позовних вимог, зокрема, вона бажає визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позов підлягає до задоволення. Приймаючи рішення по справі, суд враховує вимоги Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено право на вільне володіння майном. Основною метою ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав. Названа стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Виходячи з наведеного, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в суду є всі підстави для задоволення позову.

Outcome: approved