Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивачка в січні 2015 року звернулася до суду з позовом і просила стягнути з відповідача 56 926, 90гр. боргу за договором позики. В березні 2015 року збільшила розмір позовних вимог і просить стягнути з відповідача 61 399, 58 гр., з яких: 33 000,00гр.основного боргу, 19 000,00 гр. процентів та 9 399, 58 гр. інфляційних витрат. Посилається в позові на те, що 27.07.2013 року між нею та відповідачем був укладений Договір позики, за яким вона надала відповідачу в борг 33 000,00 гр., про що відповідач видав їй власноручну розписку. За умовами договору відповідач зобов»язався щомісяця сплачувати проценти в розмірі 1 000,00 гр., що становить 3% на місяць, та перераховувати їх на її картку ПАТ »КБ»Приватбанк». Строк повернення боргу ними за договором був обумовлений 31.01.2014 року. Не дивлячись на її неодноразові нагадування про повернення боргу, відповідач до цього часу свої зобов»язання перед нею не виконав, борг не повернув та уникає з нею будь-яких контактів. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача суму боргу з врахування інфляційних витрат. Відповідач у судове засідання неодноразово не з»являвся, щоразу направляючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин. При цьому направив до суду заперечення, зі змісту яких випливає, що він заперечує проти позову лише в частині стягнення з нього процентів, посилаючись на те, що в розписці не йде мова про його обов»язок сплачувати проценти, а лише зазначено його обов»язок сплатити до 25 числа 1 000,00гр., яка є частиною позики, та повернути всю суму боргу до 31.01.2014 року. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, вимог ст.157 ЦПК України щодо розумності строків розгляду справи, неодноразового та належного повідомлення відповідача про час розгляду справи, суд вважає приведену ним чергову причину для відкладення розгляду справи неповажною, та, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивачки, виходячи з наступного. Встановлено, що 27.07.2013 року між сторонами був укладений Договір позики, за яким позивачка надала відповідачу в борг 33 000,00 гр., про що відповідач видав позивачці власноручну розписку та зобов»язався повернути борг до 31.01.2014 року. / а.с. 13 / Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона/позикодавець/ передає у власність другій стороні/позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів/суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1049 кодексу передбачено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з того, що відповідачем борг у строки, встановлені договором позики, не повернуто, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та їх задоволення. Відповідно до ст.1048 кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто, з даної норми закону випливає, що винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Представник позивачки суду пояснила, що при укладенні договору позики сторони домовилися щодо сплати відповідачем щомісяця процентів у розмірі 1 000,00 гр., що становить, виходячи з 12 міс. у році та суми позики, 3% в місяць. Представник позивачки суду пояснила, що сторони не є фахівцями в галузі права, не обізнані з правовими тонкощами, а тому форма договору позики та їх домовленість щодо розміру процентів була викладена у формі, викладеній у розписці. З розписки відповідача від 27.07.2013 року вбачається, що за її змістом він зобов»язався щомісяця до 25 числа перераховувати на карточку Приват 1000,00 гр. Тобто, сторони в порядку, визначеному ч.1 ст.1048 ЦК України, дійшли згоди щодо розміру та порядку сплати відповідачем процентів за умовами договору позики, а саме: по 1000,00 гр. на карточку позивачки ПАТ »КБ»Приватбанк»,що становить 3% на місяць. З серпня 2013 року до березня 2015 року термін користування відповідачем грошовими коштами позивачки становить 19 міс. / з серпня 2013 року до березня 2015 року/, а тому стягненню з нього підлягає 19 000,00 гр. процентів. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник позивачки в судовому засіданні пояснила і це підтверджується розпискою відповідача,предметом договору позики була національна валюта. З розрахунку позивачки, перевіреного судом, вбачається, що сума інфляційних витрат від простроченої відповідачем суми позики становить 9 399, 58 гр. Відповідач у своїх запереченнях до суду даного розрахунку не спростовував і заперечень щодо вимог позивачки в цій частині не висловлював. Враховуючи викладене вище,невиконання відповідачем умов укладеного з позивачкою договору позики, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими і в цій частині. Крім того, при вирішенні спору сторін суд зважає також на наступне. З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов»язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивачки в судовому засіданні надала суду оригінал розписки відповідача про отримання грошових коштів, наявність якої у неї є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Відповідач у своїх запереченнях до суду не заперечував знаходження його боргової розписки у позивачки. Виходячи з викладеного вище, знаходження оригіналу розписки у позивачки, суд приходить до висновку про наявність у позивачки права вимоги до відповідача. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині існування домовленості з позивачкою про сплату ним процентів за договором позики та її вимог про стягнення процентів, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Заперечуючи існування домовленості щодо сплати щомісячних процентів за користування коштами позивачки, відповідач будь-яких належних доказів, визначених ст.58 ЦПК України, суду не надав. В своїх запереченнях проти позову відповідач посилається на те, що за умовами договору він зобов»язався до 25 числа на карточку Приват перерахувати 1000, 00гр. та повернути борг 31.01.2014 року, а тому 1 000,00 гр. в даному випадку є частиною тіла позики, а не процентами. В той же час, до 25 числа якого місяця він зобов»язався внести цю суму та з якою метою, не довів. Однак, зі змісту розписи відповідача вбачається, що він зобов»язався 25 числа на карточку Приват перераховувати, а не перерахувати, 1000, 00 гр. За змістом ст. 1048 ЦК України договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не вставлений ЦК України, іншими законодавчими актами або умовами договору. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. З огляду на викладене, обґрунтування позову в цій частині представником позивачки, викладеного в позові та в судовому засіданні, суд вважає твердження відповідача в цій частині безпідставними та не може прийняти їх до уваги. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 83 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до роз»яснень, викладених у п. п. 47,48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що представництво інтересів позивачки в суді готувалося Адвокатським об»єднанням »Клочков та партнери» відповідно до Договору про надання правової допомоги №22/12 від 22.12.2014 року. Згідно з Актом здачі-прийняття наданих послуг від 06.03.2015 року та квитанції від 25.12.2014 року позивачкою за надані послуги, а саме: складання позовної заяви, звернення з адвокатськими запитами та складання заяви про збільшення розміру позовних вимог було сплачено 4 000, 00 гр. / а.с. 8 - 12 ;38 - 39 / Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням кількості годин, витрачених Адвокатським об»єднанням на складання позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд погоджується з розрахунком витрат на правову допомогу, проведеним представником позивачки, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 2 435, 00 гр. витрат на правову допомогу.

Outcome: approved