Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів, реєстраційний номер об`єкта нерухомості, стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості Ѕ частини транспортного засобу марки Honda HR-V, 2004 року випуску в розмірі 95 360грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 14.05.2005р. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 9.07.2020р. шлюб розірвано. Під час шлюбу ними придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2012р., укладеного на ім`я відповідача, земельна ділянка загальною площею 0,09га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів та автомобіль Honda HR-V, 2004 року випуску. Поділ нерухомого майна просить провести шляхом визнання права власності на 1/2 його частину. Транспортний засіб без її згоди був відчужений відповідачем, тому просить стягнути компенсацію вартості 1/2 його частини. Ухвалою Святошинського районного суду від 23.11.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28.01.2021р. від відповідача надійшов відзив, згідно якого він проти позову заперечує, посилаючись на те, що майно, а саме, квартира [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 0,09 га, що знаходиться за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів не є спільним майном подружжя, а придбано на його особисті кошти та є його особистою власністю, а тому поділу в порядку ст. 70 СК України не підлягають. Дане підтверджується п. 11 договору купівлі-продажу квартири від 2.12.2011р., в якому зазначено, що «Покупець стверджує, що купує квартиру за гроші, що належать йому на праві особистої приватної власності. Дружина покупця - [PERSON] , своєю заявою від 2.12.2011р., справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхіною О.В. за реєстром № 5206 підтвердила, що режим спільного майна подружжя на придбану квартиру не розповсюджується», нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 2.12.2011р., а також нотаріально посвідченою Згодою подружжя щодо набуття нерухомого майна та розпорядження ним від 13.07.2010р., у якій [PERSON] , зокрема, зазначила, що надає «чоловікові [PERSON] свою згоду щодо придбання за його особисті грошові кошті та розпорядження ним у будь-який спосіб на власний розсуд: продаж, обмін, дарування, передача в оренду, іпотеку тощо,- земельною ділянкою площею 0,09 га в с. Пряжів Житомирського району та області. Автомобіль марки Honda HR-V, 2004 року випуску, номер шасі - [NUMBER] був придбаний на його ім`я 28.03.2009р., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , однак 1.07.2020р. він був відчужений за 49 000грн., тобто в шлюбі, а тому за ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (т. 1 а.с. 157-166). 8.02.2021р. від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивачка проти доводів, зазначених відповідачем, заперечує, посилаючись на те, що заява від 2.12.2011р., згідно зі змісту якої позивачка свого часу безстроково нібито визнала, що є особистою власністю відповідача будь-яка придбана ним квартира в місті Києві, не є правочином, а тому при її посвідченні нотаріусом дійсний намір сторін і той факт, що дійсно якась квартира буде купуватись за особисті кошти [PERSON] не перевірялися, тому вказаний документ не може бути взятий до уваги як доказ придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача. Заява [PERSON] про надання згоди на придбання [PERSON] земельної ділянки від 13.07.2010р. також містить суперечності, а саме: зазначається про придбання відповідачем земельної ділянки за особисті кошти і одночасно надається згода на розпорядження у будь-який спосіб земельною ділянкою, як при укладенні одним з подружжя правочину відносно спільного майна подружжя. Вказана заява не являється правочином, не являється документом, передбаченим Законом України «Про нотаріат». Шлюбний договір сторонами не укладався, все майно придбане під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, оскільки вони на той час працювали у Королівстві Данія та мали достатній дохід, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. Автомобіль був проданий відповідачем 1.07.2020р. без її відома та згоди, шлюб був розірваний 9.07.2020р., а ведення спільного господарства сторонами припинено ще у 2019р., тому з відповідача підлягає стягненню компенсація у розмірі Ѕ частини вартості автомобіля (т. 1 а.с. 175-182). 13.04.2021р. від відповідача надійшли заперечення, відповідно до яких він проти тверджень позивачки про те, що нотаріально посвідчені заяви не є правочинами та не передбачені Законом України про «Про нотаріат», а тому не підтверджують факт придбання майна за особисті кошти одного з подружжя заперечує, посилаючись на те, що при засвідченні підписів позивачки на заяві від 2.12.2011р. та від 13.07.2010р. нотаріусом було вчинено нотаріальну дію, що узгоджується зі ст. 34 Закону України «Про нотаріат». При цьому нотаріусом було встановлено особу позивачки та визначено обсяг її дієздатності, встановлено дійсні наміри сторін. Крім того, заперечує щодо твердження позивачки про відсутність у нього на той час особистих коштів, які б він міг використати на придбання нерухомого майна, оскільки в період з 1.01.2004р. по 31.12.2012р. на його депозитному та поточному рахунках в АТ «Укрексімбанк» м. Житомира знаходилось відповідно 1 746 309 та 742 671, 79грн., після смерті матері [INFO] він отримав спадок на вклади на загальну суму 21 369,05Євро та 1008,28грн., в 2012р. продав квартиру в м. Маріуполі, Ѕ частина якої належала йому на праві власності, а Ѕ він отримав в порядку спадкування після смерті матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.07.2009р., а тому він мав достатні кошти на придбання квартири та земельної ділянки. При цьому кошти, які позивачка заробляла в Данії, вона вкладала в будівлю будинку в с. Пряжів Житомирського району Житомирської області, який був їй подарований батьками і який за час їх роботи в Данії був повністю добудований та мебльований (т. 2 а.с. 52-115). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2021р. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 30-31). В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідач та його представник проти позову заперечувати з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.05.2005р. (т. 1 а.с. 23). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 145). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 9.07.2020р. шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 24-25). В період шлюбу було придбано: 1) квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2012р., укладеного на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 66-67); 2) земельна ділянка загальною площею 0,09га, яка розташована за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2010р., укладеного на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 117-119); 3) автомобіль Honda HR-V, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за [PERSON] (т. 1 а.с. 133). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У підтвердження своїх тверджень, що квартира [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,09га в с. Пряжів Житомирського району Житомирської області придбані на його особисті кошти відповідачем суду було надано копію заяви [PERSON] від 2.12.2011р., посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В., згідно якої вона повідомляє, що кошти, які витрачаються її чоловіком [PERSON] на купівлю будь-якої квартири в м. Києві є його особистою власністю та вважає, що вищевказане нерухоме майно є особистою приватною власністю її чоловіка [PERSON] і правовий режим спільного майна подружжя на придбане нерухоме майно не розповсюджується (т. 1 а.с. 165), копію згоди подружжя щодо набуття нерухомого майна та розпорядження ним від 13.07.2010р., посвідченої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В., згідно якої [PERSON] надає своєму чоловікові [PERSON] свою згоду щодо придбання за його особисті грошові кошти та розпорядження ним у будь-який спосіб на власний розсуд: продаж, обмін, дарування, передача в оренду, іпотеку тощо - земельною ділянкою (кадастровий номер 1822086500:01:001:0409) площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в селі Пряжів Житомирського району та області. Не заперечує проти самостійного визначення її чоловіком [PERSON] всіх суттєвих умов укладання вищевказаних правочинів на свій розсуд, внесення в разі потреби змін та доповнень до них, розірвання тощо, оскільки ці правочини укладатимуться щодо його особистої приватної власності і не суперечитимуть інтересам сім`ї (т. 1 а.с. 166), довідку про наявність рахунків, відкритих у період 2004-2012р. на ім`я [PERSON] в АТ «Укрексімбанк» та виписку про рух коштів на рахунках (т. 2 а.с. 60-70), копію свідоцтва про право власності на житло від 24.11.1994р., згідно якого [PERSON] належить на праві власності Ѕ частини квартири [ADDRESS] , копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.07.2009р., згідно якого [PERSON] отримав у спадщину Ѕ частину квартири [ADDRESS] після смерті матері, договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 20.01.2012р. (т. 2 а.с. 76-81), довідка Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори від 26.03.2021р. № 483/02-14 «Щодо відомостей про склад спадкоємців», згідно якої 28.07.2009р. за реєстровим № 2-1959 [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вклади Приватбанку на суму 1108,28грн., 7414,76 Євро та 13 954,29 Євро (т. 2 а.с. 73-75). Оцінюючи надані відповідачем докази у їх сукупності, зокрема, заяви позивачки про надання згоди на придбання нерухомого майна за особисті кошти її чоловіка [PERSON] , а також докази наявності у [PERSON] в період придбання спірного майна коштів, отриманих у спадщину та від продажу належної йому на праві власності квартири в м. Маріуполі, а також грошових вкладів, суд вважає доведеним факт придбання квартири [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,09га за адресою Житомирська область, Житомирський район, с. Пряжів за особисті кошти відповідача. Посилання позивачки на те, що підписані нею заяви про надання згоди відповідачу на придбання майна за його особисті кошти не є правочинами, а тому не підтверджують її дійсне волевиявлення суд вважає безпідставним, оскільки факт придбання відповідачем [PERSON] квартири [ADDRESS] підтверджується також пунктом 11 Договору купівлі-продажу від 11.01.2012р., згідно якого покупець стверджує, що купує квартиру за грошові кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності. Дружина покупця - [PERSON] своєю заявою від 2.12.2011р., справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. за реєстром № 5206 підтвердила, що режим спільного майна подружжя на придбану квартиру не розповсюджується (т. 1 а.с. 27). Щодо Згоди подружжя від 13.07.2010р., підписаної позивачкою щодо земельної ділянки, в ній зазначено, що дана згода є правочином (т. 1 а.с. 166). При цьому відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, відповідно до п.п. 44, 45 наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», чинного на день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири та земельної ділянки, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Якщо в заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по-батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення угоди, нотаріус при її посвідченні зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України . Правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в справах державної нотаріальної контори (приватного нотаріуса), з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. Отже, із змісту пункту 11 Договору купівлі-продажу квартири, а також заяв позвачки про згоду на придбання квартири та земельної ділянки за особисті кошти відповідача слід дійти висновку, що до укладення вказаних договорів подружжя між собою дійшли згоди, що правочини вчиняються за кошти, які належать [PERSON] особисто, тобто позивачка погодилась щодо непоширення режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане майно. Нотаріусом до укладення договорів ці обставини були перевірені згідно з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, отримані відповідні заяви дружини, її згода зафіксована в умовах договору купівлі-продажу. При цьому жодна умова договору, зокрема п. 11 Договору купівлі-продажу квартири та згода на придбання земельної ділянки за особисті кошти відповідача не оспорювалися позивачкою і не визнавалися у встановленому Законом порядку недійсними. За таких обставин, суд вважає, що відповідачем належними доказами підтверджено придбання спірної квартири за власні кошти, а тому підстав для задоволення позову в цій частині та визнання за позивачкою в порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину квартири та Ѕ частину земельної ділянки у суду немає. Також в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль марки Honda HR-V, 2004 року випуску, номер шасі - [NUMBER] , який згідно довідки Територіального сервісного центру МВС 1.07.2020р. перереєстрований з [PERSON] на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 7826/220/001109 в ТОВ «Торговий дім «Авто-світ» (т. 2 а.с. 108). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Оскільки відповідачем не надано доказів надання позивачкою письмової згоди на продаж придбаного під час шлюбу транспортного засобу, з нього підлягає стягненню компенсація вартості Ѕ його частини згідно ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 жовтня 2018р. у справі № 61-901сво18. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на день розгляду справи. Відповідно до автотоварознавчого дослідження від 3.08.2020р., ринкова вартість автомобіля Honda HR-V, 2004 року випуску за даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , становить 190 720 грн. (т. 1 а.с. 127-139). Відповідач, заперечуючи проти визначеної вказаним дослідженням вартості, на її спростування належних доказів не надав, хоча судом було роз`яснено його право на звернення до суду з клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи. Суд не приймає в якості доказу належної ринкової вартості вказаного транспортного засобу вартість, зазначену в довідці Територіального сервісного центру від 23.02.2021р., оскільки дана довідка не підтверджує дійсну ринкову вартість транспорного засобу на час розгляду справи. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягенню компенсація вартості Ѕ частини транспортного засобу Honda HR-V, 2004 року випуску, у розмірі, визаченому автотоварознавчим дослідженням, а саме - 95 360грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а з позивачки на користь відповідача - витрати на правничу допомогу пропорційно до відхиленої частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial