Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування арешту накладеного МВ ГУМВС України в Сумській області на частину нерухомого майна, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт майна зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.11.2009 року , реєстраційний номер обтяження 9250267,- Вимоги обґрунтовують тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] .. Після її смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є вона та її брат [PERSON] , який [INFO] помер. На даний час вона є єдиною спадкоємицею і частину спадщини прийняла. Однак при зверненні до нотаріуса отримала відповідь,що згідно інформації з Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 247666481 від 11.03.2021 року стало відомо про наявність арешту на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належна померлому [PERSON] , накладеного Конотопським МВ ГУМВС України в Сумській області на підставі постанови від 26.10.2009. У зв`язку із цим вона звернулася до Конотопського РВП ГУНП в Сумській області із клопотанням про зняття арешту з майна, на що 12.05.2021 року № 8553/61 отримала відповідь про те, що згідно із ст.174 КПК України зняття арешту із майна здійснюється виключно судом, що змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі в підготовчому судовому засіданні, позовні вимоги підтримує (а.с.32). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі у підготовчому судовому засіданні, проти позову не заперечує (а.с.33). Третя особа: приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Пастушенко Л.В. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову не заперечує (а.с.31). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. У відповідності до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого засідання. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Як зазначено у Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Після її смерті відкрилась спадщина. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.10.2002 року № [NUMBER] видане Фондом комунального майна міської ради, квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності померлій [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.9,17) . Право власності на вказане майно зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.03.2003 [PERSON] , [INFO] батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Рішенням Конотопського міськрайсуду від 22.10.2020 року [PERSON] позбавлений батьківських прав відносно [PERSON] (а.с.13-14) З відповіді наданої приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу № 458/01/16 від 20.07.2021 року вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу № 21/2021 на підставі заяви [PERSON] . Крім того, при підготовці до видачі свідоцтва про права на спадщину, згідно інформації з Державного реєстру іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 247666481 від 11.03.2021 року стало відомо про наявність арешту на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належна померлому [INFO] [PERSON] , накладеного Конотопським МВ ГУМВС України в Сумській області на підставі постанови від 26.10.2009 року (а.с.31). Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства. Аналогічне положення міститься й у статті 19 чинного ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Згідно з копією постанови від 26.10.2009 року слідчим СВ Конотопського МВ ГУМВС в Сумській області Гречкою В.Є. накладено арешт на частину квартири [PERSON] , [INFO] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.19). 20.11.2009 Конотопським міськрайсудом винесено постанову про застосування примусових заходів медичного характеру відносно [PERSON] , але в резолютивній частині постанови не було вирішено питання стосовно скасування накладеного арешту на нерухоме майно (а.с.19-22). Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. Враховуючи, що арешт на майно не скасовано, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування арешту. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved