Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 19496,05 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 5178,45 грн. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 08 липня 2016 року відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок позивачку переведено до Виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», про що маються відповідні записи у трудовій книжці. 17 березня 2017 року начальником Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Косий Ю.П. видано наказ №236/ДНД від 17 березня 2017 року «Про встановлення простою». Відповідно до п. 1 вказаного наказу роботодавцем одноособово прийнято рішення про встановлення початку простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції, тобто у тому числі режим простою встановлено у виробничому підрозділі де працювала позивачка. Згідно з п. 8 вказаного наказу роботодавцем одноособово прийнято рішення про нарахування заробітної плати за час простою не з вини працівників із розрахунку двох третин встановленої тарифної ставки (посадового окладу). 28 квітня 2017 року першим заступником начальника Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Носулько О.О. видано наказ №645-113-1 від 28 квітня 2017 року «Про деякі питання діяльності РФ «Донецька залізниця», яким передбачено скорочення штату вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства. Положеннями цього наказу передбачено: скорочення штату працівників (п. 3), процедуру вивільнення працівників проводити відповідно до законодавства (п. 4), повідомити центр зайнятості про масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці з 17 липня 2017 року відповідно до вимог чинного законодавства (п. 5). 05 травня 2017 року позивачці видано повідомлення про ліквідацію та виведення зі штатного розпису посади (з підписами всіх членів комісії та його особистим ознайомлення). 10 липня 2017 року в.о. начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» В.О. Подлузським видано наказ № 6985/ДН-ОС про припинення трудового договору(контракту) щодо позивачки з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким її ознайомлено особисто. Відповідно до змісту цього наказу: позивачка відмовилася від запропованих вакансій; позивачка отримує компенсацію за невикористані дні відпустки 33 дні; узгодження звільнення позивачки із профспілковою організацією; позивачка отримує одноразову грошову допомогу 1 середньомісячний заробіток. У подальшому посадовими особами відділу кадрів Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» здійснено відповідні записи до трудової книжки позивачки та її видання позивачці. Станом на час звернення до суду наказ про припинення трудового договору (контракту) щодо позивачки а ні роботодавцем, а ні робітником не оскаржувався, як наслідок є чинним. У день звільнення відповідач АТ «Українська залізниця» повний розрахунок не провів, як наслідок він має перед позивачкою не погашену заборгованість із заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати. 10 березня 2021 року через канцелярію суду представник відповідача [PERSON] надав письмові пояснення, в яких не погоджується з позовною заявою [PERSON] та, вважає, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. В судове засідання позивачка не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте в письмових поясненнях просив розглянути справу за його відсутності. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки [PERSON] з 06 серпня 1989 року по 17 липня 2017 року остання перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймала посаду оператора сортувальної гірки 4 розряду у виробничому підрозділі «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року [PERSON] звільнено із займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця». «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства. Факт знаходження позивачки в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивачки зроблено відповідачем. Таким чином, суд вважає, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивачка перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Як вбачається з роз`яснень викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011 року, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. На підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачкою надані суду розрахункові листки за період з березня по липень 2017 року, в яких: за березень 2017 року всього нараховано 3515,74 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 2796,34 грн., за квітень 2017 року всього нараховано 2304,11 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за квітень - 1832,19 грн., за травень 2017 року всього нараховано 2289,43 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за травень - 1820,51 грн., за червень 2017 року всього нараховано 704,43 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за червень - 560,15 грн., за липень 2017 року всього нараховано 10682,34 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за липень - 8539,87 грн. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 [PERSON] у березні 2017 року нараховано заробітну плату в розмірі 3515,74 грн., що повністю узгоджується з даними у розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, наданого позивачкою. Тому, суд вважає розрахунок заробітної плати проведений позивачкою правильним та таким, що відповідає обставним справи. Згідно з вищевказаним розрахунком розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачкою становить 19496,05 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Щодо вимоги позивачки про стягнення на її користь з відповідача втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати слід врахувати наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачці не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачки про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими. Згідно з розрахунком компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, який надано позивачкою, сума такої компенсації складає: за березень 2017 року - 1054,72 грн., за квітень 2017 року 663,58 грн., за травень 2017 року 622,72 грн., за червень 2017 року - 177,52 грн., за липень 2017 року - 2659,90 грн. а всього 5178,45 грн. Суд погоджується із розрахунком суми компенсації за втртату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, який наведений позивачкою в позовній заяві. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивачка підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року у розмірі: 19496,05 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року у розмірі 5178,45 грн. Щодо судових витрат, які позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь, слід звернути увагу на наступне. В позовній заяві позивачка наводить попередній розрахунок судових витрат відповідно договору про надання правової допомоги до якого входять, зокрема: вартість складання позовної заяви 1500 грн., вартість складання клопотань про витребування доказів та/або адвокатських запитів на підтвердження правової позиції позивачки 1000 грн., вартість складання відповіді на відзив на позовну заяву 1000 грн. та інше. Водночас, позивачка не надала жодного доказу з приводу понесення нею будь-яких витрат на професійну правничу допомогу про які її представником складено попередній (орієнтовний) рохрахунок суми судових витрат. Тому, вимога позивачки про стягнення судових витрат на її користь з відповідача не підлягає задоволенню, відповідно, судові витрати з відповідача на користь позивачки не стягуються. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved