Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом вказуючи, що [INFO] померла її мати [PERSON] . За життя її мати розпорядилася спадковим майном, та призначила її (позивачку) спадкоємцем всього належного їй майна на праві приватної власності. За її (позивачки) завою державним нотаріусом Володарської нотаріальної контори заведена спадкова справа № 93 та 04.06.1997 року на її ім`я видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1455, спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з жилого будинку, розташованого на земельній ділянці Тополинської сільської ради в с. Первомайське Нікольського (Володарського) району Донецької області, а також грошових внесків з відсотками та компенсаційними виплатами. Також. зазначає, що після смерті матері, на ім`я останньої 28.08.2001 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 161711 на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів № ІІІ-ХІХ № 141 від 23.06.2001 року, проте, постановою державного нотаріуса Нікольської держнотконтори Ушкало М.К. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, їй (позивачкі) було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця. Відповідно приписів ст.125 ЗК України якщо спадкодавець не набув право власності на земельну ділянку, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На теперішній час вона (позивачка) позбавлена можливості оформити свої спадкові права, оскільки правовстановлюючий документ державний акт на право приватної власності на землю, який виданий на ім`я померлої матері виданий вже після її смерті, а оригінал сертифікату було вилучено районним відділом земельних ресурсів при видачі державного акту. Таким чином вважає, що на даний момент правовстановлюючим документом на право на земельну частку (пай), яке вона має право успадкувати після смерті матері може стати лише вмотивоване рішення суду. Просить визнати нікчемним державний акт серії ІІ-ДН № 161711 на право власності на земельну ділянку загальною площею 4,45 га, виданий 28.08.2001 року на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів № ІІІ-ХІХ № 141 від 23.06.2001 року на ім`я [PERSON] та визнати за нею право на земельну частку (пай) із земель КСП ім. Шевченка розміром 7,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0047787 виданого 12.12.1996 року на підставі розпорядження Володарської районної державної адміністрації № 273 від 05.08.1996 року. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 05.05.2021 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. Стороною відповідача у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подано. В ході підготовчого провадження по справі, стороною позивача надано заяву про відвід судді, в задоволенні якої, ухвалою від 12.05.2021 року постановленою іншим суддею, який не входить до складу суду, було відмовлено. Інших клопотань учасниками справи не заявлено. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 09.07.2021 року закрито підготовче провадження у зазначеній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В позовній заяві просила справу розглянути за її відсутністю, та вказала, що на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області - Мітько В. у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути без участі представника сільської ради. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами у відсутність нез`явившихся учасників справи. Розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 04.01.1989 року [PERSON] народилася [INFO] та її матір`ю зазначена [PERSON] , про що зроблено запис за № 2142. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого повторно 14.11.1989 року [PERSON] 09.08.1963 року уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « [PERSON] », про що зроблено запис за № 15. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 23.11.1996 року [PERSON] померла [INFO] у віці 83 років в с. Степне Волноваського району Донецької області, про що зроблено запис за № 9. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Пірго В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1455, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі заповіту посвідченого Тополинською сільською Радою народних депутатів 25.05.1989 року, р. № 32, є її донька [PERSON] . Спадкове майно, на яке видається це свідоцтво складається з: жилого будинку із саману, критий залізом, жилою площею 22 кв.м, розташований на земельній ділянці Тополинської сільської Ради народних депутатів в с. Первомайське Володарського району, та грошових внесків з відсотками та компенсаційними виплатами. Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0047787 [PERSON] на підставі розпорядження Володарської райдержадміністрації від 05.08.1996 року № 273 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім Шевченка, розміром 7,9 в умовних кадастрових гектарах. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 161711 виданого 28.08.2001 року на ім`я [PERSON] , останній на підставі рішення Тополинської сільської Ради народних депутатів від 23.06.2001 року №ІІІ-ХІХ № 141 передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,45 га, що розташована на території Тополинської сільської ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.03.2020 року, виданою державним нотаріусом Нікольської нотаріальної контори Ушкало М.К., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку площею 4,45 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця. Відповідно до довідки Відділу у Нікольському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 21.02.2020 року № 97-5-0.30-126/167-20 станом на 01.01.2016 року [PERSON] значиться власницею земельної ділянки площею 4,4500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено судом, спадщина після смерті матері позивачки відкрилася [INFO] , а право власності на спірну земельну ділянку остання набула згідно держакту 28.08.2001 року. Таким чином, суд вважає, що при вирішенні даного спору, до даних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частини першої статті 22 ЗК Української РСР 1990 року (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - ЗК Української РСР 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно зі статтею 23 ЗК Української РСР 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Після видачі громадянинові державного акту на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Згідно ч.1 ст. 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, далі ЦК УРСР) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Зі змісту ч.1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках: діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. З матеріалів справи вбачається, що позивач спадщину після смерті спадкодавця прийняв. Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, спадкодавцю, на час відкриття спадщини, не належало право власності на земельну ділянку згідно вищевказаного державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 161711 від 28.08.2001 року виданого на ім`я [PERSON] . Між тим слід зазначити, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. З досліджених матеріалів справи вбачається, що на час смерті спадкодавця, була розпочата процедура приватизації вищевказаної ділянки, яка не була завершена. Якщо спадкодавець не набув право власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, але органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації. Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18). З огляду на вказане, беручи до уваги, що на час відкриття спадщини, спадкодавець розпочала процедуру приватизації виділеної їй земельної ділянки, проте вона залишилася незавершеною, позивач як спадкоємиць має право на звернення до суду із позовом про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації. Проте позивач звертається до суду з іншою вимогою, а саме про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай) яка належала спадкодавцю, що є невірно обраним способом захисту прав позивача. Таким чином, оскільки в даних правовідносинах, позивачем вимога про визнання права на завершення приватизації, що належала спадкодавцю на час відкриття спадщини, не заявлена, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, а тому в задоволенні його вимоги щодо визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай) яка належала спадкодавцю, слід відмовити. Крім цього, відмовляючи в задоволенні даної вимоги позивача, суд також виходить з того, що стороною позивача не надано жодних доказів, що йому нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), тобто позивачем не доведено, що він позбавлений можливості реалізувати спадкове право у встановленому законом порядку через нотаріальні органи. Щодо вимоги позивача про визнання державного акту нікчемним, то в даному випадку, враховуючи, що в задоволенні вимоги позивача про визнання в порядку спадкування права на земельну частку (пай) яка належала спадкодавцю відмовлено, нікчемність вказаного документу не породжує для позивача виникнення або припинення будь яких прав та обов`язків, а тому і в задоволенні даної вимоги слід відмовити за безпідставністю. Інші доводи сторін не спростовують висновків суду. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачці в задоволенні її позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені нею при зверненні до суду судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 1816 грн. відшкодуванню на її користь з боку відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed