Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] у листопаді 2014 року звернулася до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Буковина-Фарм» про стягнення боргу. Посилалась на те, що 17 травня 2013 року між нею та Обласним комунальним підприємством «Аптека № 110» було укладено договір про переведення боргу № 27. Відповідно до умов договору нею було виконане зобов'язання за договором ТА009/10 від 04.01.2010 року на користь ПрАТ «Альба Україна» в сумі 10 393,37 грн. Зокрема, згідно п.2.1 Договору ОКП «Аптека №110» зобов»язалась не пізніше 01 серпня 2013 року сплатити позивачці плату за прийняття боргу розмірі 10 393,37 грн. Протягом вересня жовтня 2013 року Обласне комунальне підприємство «Аптека № 110» сплатило їй кошти у розмірі 2\~000 грн. Рішенням Чернівецької обласної ради №73-10/12 від 31.05.2012 року з урахуванням змін, внесених Рішенням Чернівецької обласної ради №12-14/13 від 14.03.2013 року, ОКП «Аптека №110» було ліквідовано шляхом приєднання до ОКБ « Буковина-Фарм». Таким чином, у звязку із неналежним виконанням умов договору у відповідача виникла заборгованість у розмірі 46\~050 грн. 85 коп., з яких 8 393,37 грн. сума боргу, 306 грн. 99 коп. 3% річних та 37\~350 грн. 49 коп. пеня за прострочення виконання зобовязання. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 46\~050 грн. 85 коп. Справа слухалась у відсутність позивачки [PERSON], яка в судове засідання не зявилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та підтвердила обставини викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково, про що надала свої письмові заперечення. Пояснила, що про існуючу заборгованість підприємство дізналося тільки у вересні 2014 року після отримання відповідного листа-вимоги. Однак оскільки належних документів, які б свідчили про будь-які боргові зобовязання, у підприємства не було, ними у відповідь було надіслано лист про необхідність надання підтверджуючих борг доказів. Таким чином, вважає, що вини у невиконанні зобовязань з боку їх підприємства немає, а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу та пені є безпідставними. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 17 травня 2013 року між позивачкою та ОКП Аптека №110 укладено договір про переведення боргу (а.с.3-4). Пунктом п.п.2.1,4.1 Договору передбачено, що не пізніше 01.08.2013 року первісний боржник сплачує новому боржнику плату за прийняття боргу у розмірі 10393,37 грн. шляхом готівкового розрахунку. Новий боржник зобов»язується виконати обов»язки Первісного боржника перед Кредитором на умовах основного договору. Згідно вимог ст.520 ЦК України боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. На виконання вказаних вимог закону ПрАТ «Альба Україна» надало свою згоду на переведення боргу від первісного боржника, яким є ОКП Аптека №110 до нового боржника, яким є [PERSON] (а.с.5). Відповідно до Акту прийому передачі від 20.05.2013 року [PERSON] виконала обов»язки по Договору № 27 від 17.05.2013 року, передавши ОКП Аптека №110 копію документу (квитанції) (а.с.6-8). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги (ч.1.2 ст.527 ЦК України) . Рішенням Чернівецької обласної ради №73-10/12 від 31.05.2012 року з урахуванням змін, внесених Рішенням Чернівецької обласної ради №12-14/13 від 14.03.2013 року, ОКП «Аптека №110» було ліквідовано шляхом приєднання до ОКБ « Буковина - Фарм» (а.с.11-15). 15 вересня 2014 року позивачкою направлено ОКП «Буковина Фарм» вимогу щодо повернення грошового зобов»язання, однак відповідач жодним чином не відреагував (а.с.9-10). Як було встановлено судом, ОКП Аптека №110 сплатило [PERSON] суму боргу у розмірі 2000 грн. Вказана обставина не заперечувалась сторонами у судовому засіданні, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно з вимогами ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, згідно умов договору (п.2.1) не пізніше 01 серпня 2013 року первісний боржник сплачує новому боржнику плату за прийняття боргу у розмірі 10393 грн. 37 коп. Враховуючи те, що частина боргу в сумі 2000 грн. була сплачена, з відповідача на користь позивачки слід стягнути заборгованість у розмірі 8393 коп. 37 коп. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За умовами договору за несвоєчасне виконання своїх грошових зобовязань за цим Договором, первісний боржник зобовязується сплатити Новому боржнику за його вимогою пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (а.с.3-4). Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи зі змісту наведених вище норм закону, суд приходить до висновку, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики у звязку із простроченням позичальником строку повернення позики й відповідно нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, три відсотки річних, що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача, нараховуються відповідно до ст.625 ЦК України з наступного дня після терміну,\~\~до якого відповідач повинен був виконати зобов'язання. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення пені за прострочення виконання зобовязання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, згідно вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу) (ст.550 ЦК України). Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України). \~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому ч.1.ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, суд вважає, що розмір пені за прострочення виконання зобовязання, яка підлягає стягненню з відповідача, слід зменшити в межах однорічного строку позовної давності. Поряд із цим, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання представника відповідача на те, що прострочення заборгованості за договором відбулося не з вини підприємства є необґрунтованим. Так, на підтвердження вказаних обставин, до заперечень представником відповідача було надано копію листа від 22.09.2014 року, адресованого [PERSON] щодо необхідності надати підтверджуючі заборгованість за договором документи. Втім, як вже зазначалося вище, обовязок сплатити пеню за несвоєчасне виконання умов договору передбачений самим договором. За змістом ст.627 ЦК, згідно з якою відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оскільки договір про переведення боргу від 17.05.2013 року укладений та підписаний обома сторонами, можна дійти висновку, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, а також щодо відповідальності за невиконання його умов. Таким чином, враховуючи те, що за змістом процесуального правонаступництва правонаступник зобовязаний вчинити усі дії, які були вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника та були обовязковими для нього, суд приходить до переконливого висновку про те, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути заборгованість за договором про переведення боргу, три проценти річних, а також пеню в межах строків давності.

Outcome: partial