Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином. В обґрунтування позову вказує, що у 2012 році вона прийняла рішення придбати нерухоме майно так, як вже тривалий час працює за кордоном та зібрала певну суму коштів. Її син, [PERSON] (відповідач), який проживав разом зі своєю цивільною дружиною та неповнолітнім сином на той час не працював і потребував її фінансової допомоги. Коли вона повернулася на Україну син почав запевняти її, що отримав вигідну пропозицію по роботі, але оскільки має складні відносини з її колишнім чоловіком (в якого він на той момент проживав), то запропонував вирішити питання стосовно окремої квартири. Оскільки вона тривалий час працює за кордоном і перебуває в Україні короткий період часу, між нею і сином була домовленість про те, що він вчинить дії по оформленню купівлі-продажу квартири самостійно, за її відсутності. Син також запевнив, що можливо оформити нерухомість на нього, а для її спокою після завершення процедури реєстрації права власності оформити договір застави вказаного нерухомого майна в рахунок забезпечення виконання ним зобовязання по поверненню боргу, або після її приїзду він переоформить договір купівлі-продажу на її імя. Про отримання грошей її сином - [PERSON] в борг між нею - [PERSON] та її сином - [PERSON] 10.03.2012 року була укладена розписка, відповідно до якої її син взяв у неї в борг на придбання квартири грошову суму в розмірі 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів та зобовязався їх повернути, а в разі не повернення грошових коштів він передасть у власність квартиру. Одразу ж після отримання вказаних коштів [PERSON] 23.03.2012 року була придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] за 217600 грн., які вона передала сину. На даний час [PERSON] не повернув їй кошти, наданні йому в борг на придбання квартири, обіцяні ним дії не виконав, застава оформлена не була, договір він так і не переоформив. У відповідача такі кошти на момент придбання нерухомості були відсутні, він ніде офіційно не працював, не мав ніякого джерела доходу, тому придбати квартиру він міг лише за її гроші. Оскільки гроші надавалися в борг її сину на придбання квартири, він їх досі їй не повернув, на її вимоги не реагує, на контакт стосовно повернення їй квартири не йде, вважає, що її майнові права порушені а тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Черкаської нотаріальної контори [PERSON] є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначена квартира була придбана нею за її власні кошти, зароблені нею та зняті з її особистих рахунків. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. А тому, просить визнати договір купівлі-продажу квартири № 26 по вул. В.Чорновола (Енгельса), 7 в м. Черкаси удаваним правочином в частині покупця [PERSON]. Ухвалою суду, занесеною до журналу судових засідань, до участі в справі в якості співвідповідачів притягнуто [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні 13.03.2017 року представник позивачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні 13.03.2017 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. В судовому засіданні 13.03.2017 року та 29.06.2017 року представник відповідачки [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що подання такого позову позивачкою направлене на позбавлення його довірительки [PERSON] власності, як на спільне майно подружжя. Крім того, позивачка вже зверталася до суду з різними позовами, якими намагалася вивести вказану квартиру, з власності відповідача [PERSON], щоб унеможливити її розподіл. А тому, просив відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених в письмових запереченнях. В судове засідання відповідачка [PERSON] не зявилася не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] [PERSON], представника відповідача [PERSON] [PERSON], представника відповідачки [PERSON] [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК). Відповідно до\~ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних с прав про визнання правочинів недійсними » від 06.11.2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності про визнання його недійсним. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. В силу\~ст. 60 ЦПК України\~позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, які передбачені удаваним правочином. У відповідності до ч. 1 ст.\~202, ч. 3 ст.\~203 ЦК України\~головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тобто для встановлення удаваності угоди необхідною умовою є встановлення дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договорів. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 23.03.2012 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру № 26 по вул. Енгельса (нині [PERSON]), 7 в м. Черкаси, загальною площею 62,5 кв.м. за 217600 грн. (а.с. 10). Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі 10.09.2012 року за № 7-715. Звертаючись з даним позовом до суду позивачка вказує на те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.03.2012 року є удаваним в частині покупця [PERSON], оскільки вказаний договір мав бути укладений на її користь - вона мала бути покупцем, оскільки саме вона давала кошти на придбання вказаної квартири, однак вказаний договір, з незалежних від неї підстав, був укладений на користь її сина [PERSON]. Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на те, що спірна квартира була придбана виключно на її кошти, а також на те, що між нею та сином [PERSON] була домовленість про придбання квартири саме для неї, але його дії при вчиненні правочину були завідомо спрямовані на позбавлення її права власності на нерухоме майно. Однак доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надала. Не були надані такі докази і її представником в судовому засідання 13.03.2017 року. Натомість вказані доводи суперечать іншим твердженням позивачки, викладеним в позовній заяві. Так, з абзаці четвертому описової частини позову (а с. 2) позивачка вказує, що між нею - [PERSON] та її сином [PERSON] 10.03.2012 року була укладена розписка відповідно до якої її син взяв у неї в борг на придбання квартири грошову суму в розмірі 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів та зобовязався їх повернути. Одразу ж після отримання вказаних коштів [PERSON] була придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] за 217600 грн., які вона передала сину. Також в даній позовні заяві позивачка вказує, що на сьогоднішній день [PERSON] не повернув їй кошти, надані йому в борг на придбання квартири, обіцяні ним дії не виконав, застава оформлена не була. Крім того, з розписки [PERSON], яку позивачка додає до позову, вбачається, що її син дійсно брав у неї в борг на придбання квартири 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів та зобовязувався їх повернути або віддати придбану квартиру. Вказане суперечить доводам позивачки про те, що спірний договір є удаваним в частині покупця і що в дійсності бути укладений договір купівлі-продажу спірної квартири на її користь. Крім того, позивачка [PERSON] звертаючись з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру (справа № 711/1869/16-ц) також вказувала, що вона передала своєму сину [PERSON] в борг на придбання ним квартири 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів, а останній зобовязувався їх повернути, але цього не зробив, що і стало підставою для предявлення такого позову. Вказаний позов був визнаний [PERSON], який підтвердив що брав вказані кошти у [PERSON] в борг для придбання собі квартири і ніхто з вказаних осіб на той час не заявляв про те, що квартира придбавалася для позивачки [PERSON] Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03.2016 року встановлено, що вищевказані кошти [PERSON] брав в борг у своєї матері на придбання квартири, однак в задоволенні позову було відмовлено, оскільки договір позики сам по собі не передбачає права позикодавця вимагати передачі йому замість грошей нерухомого майна, яке належить позичальнику (а.с. 39-40). Крім того, відповідач [PERSON] також звертався до суду із зустрічним позовом до [PERSON] в якому також вказував, що кошти на придбання квартири йому були надані в борг його матірю [PERSON], а тому є його особистими коштами, в звязку з чим просив визнати за ним право власності на спірну квартиру (а.с. 41-42). Доводи позивачки про те, що між нею та сином була домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири саме на неї спростовуються і наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст.ст. 239, 244, 245 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обвязки особи, яку він представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Виходячи з викладеного, для укладення [PERSON], в інтересах [PERSON], договору купівлі-продажу квартири, який підлягає нотаріальному посвідченню, остання мала надати [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на вчинення таких дій. Однак жодних доказів вчинення таких дій, які б давали підстави [PERSON] укласти договір купівлі-продажу в інтересах [PERSON], позивачка суду не надала. Також не надано позивачкою і доказів того, що саме ті кошти, які нею були надані відповідачу [PERSON] були використані ним для придбання спірної квартири. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed