Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] зловживали звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором про утримання дитини, стягнення пені та додаткових витрат на утримання дитини. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження сері [NUMBER] . 12.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про сплату аліментів, визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського округу Хмельницької області, зареєстровано в реєстрі №865. Відповідач [PERSON] неналежним чином виконує умови договору по сплаті аліментів і має заборгованість. На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь борг по договору про сплату аліментів на дитину від 20.06.2017 за період з 01.02.2019 по 23.09.2020 у розмірі 80000грн; стягнути з відповідача на її користь суму неустойки (пені) за несплату аліментів у розмірі 80000грн; додаткові витрати на дитину в розмірі 21152,82грн. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 08.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 14.05.2021 до суду від відповідача надійшла заява про звільнення від сплати пені, відповідно до якої зазначив, що заборгованість у відповідача виникла з незалежних від нього причин, а саме через те, що відповідач має на утриманні двох непрацездатних батьків пенсійного віку, які мають проблеми зі здоров`ям, через карантині обмеження відсутній дохід. Просить суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 80000грн. Представник позивача [PERSON] та представник позивача - адвокат Борисенко О.В. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 28.07.2021 від представника позивача адвоката Шеремета Т.В. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та її представників, позов підтримують, просять задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. В матеріалах справи міститься лише заява в який відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 80000грн. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає приписам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню зтаких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який було розірвано за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.09.2017 у справі №686/11909/17. Від шлюбу у сторін є дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Шевченківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Судом установлено, що дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] . Позивачка всі витрати по утриманню сина несе одна, тому не має достатніх коштів для забезпечення всіх витрат по задоволенню потреб дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Частинами 1, 2 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. 12.06.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про сплату аліментів, визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у вихованні, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міськрайонного округу Хмельницької області, зареєстровано в реєстрі №865. Згідно пункту 2 договору зазначено, що за домовленістю батьків, даним договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання сина аліменти в розмірі 4000грн щомісячно. Згідно із пункту 10 договору, у разі невиконання, неналежного або несвоєчасного виконання батьком умов договору виникнення заборгованості з вини батька, він зобов`язаний сплатити неустойку (пеню) в розмірі відсотків від несплаченої суми аліментів та/або додаткових витрат на дитину за кожен день зобов`язання. Як установлено судом, відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання за договором про сплату аліментів на дитину від 20.06.2017 та на момент подачі позовної заяви до суду має заборгованість. Однак, позивач за виконавчим написом нотаріуса про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, згідно укладеного договору, не зверталась, не отримувала, та надалі на примусове виконання до органів державної виконавчої служби не пред`являла. Окрім цього, встановлено, що даний договір сторонами не змінювався, не розривався та на теперішній час є дійсним. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України зазначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у цивільній справі №572/1762/15-ц неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання полягає у сприянні належному виконанню зобов`язання та стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує лише до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватись на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991, визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: E = (A1 х 1% х Q1) + (A2 х 1% х Q2) +……….(An х 1% х Qn), де: E - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Згідно розрахунку, наданого позивачкою розмір пені складає 80000грн. Суд погоджується із розрахунком позивача, оскільки розрахунок заборгованості та неустойки (пені) відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того наданий розрахунок жодним чином не спростований відповідачем, а тільки зазначено в заяві, що відповідач просить суд звільнити його від сплати пені, оскільки відповідач має на утримані двох непрацездатних батьків пенсійного віку та через карантині обмеження в січні - травні 2021 року у відповідача взагалі відсутній дохід від здійснення підприємницької діяльності. Однак, зазначені факти, що прописані в заяві відповідача про звільнення його від сплати пені, не містять жодного підтвердження, тільки посвідчення пенсійні батьків відповідача та податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2020-2021 роки, які не містять підпису посадової особи контролюючого органу. Отже, суд не може взяти до уваги доводи відповідача про звільнення від сплати пені, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази зазначених обставин. Відсутній доказ щодо знаходження на утриманні відповідача його батьків пенсіонерів або доказів того, що батьки дійсно потребують саме утримання від відповідача. Крім того суд зауважує, що період за який просить позивачка стягнути пеню не відповідає періоду за який відповідач надав податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки щодо борг за договором про сплату аліментів на дитину від 20.06.2017 за період з 01.02.2019 по 23.09.2020 у розмірі 80000грн; стягнути з відповідача на її користь суму неустойки (пені) за несплату аліментів від 20.06.2017 у розмірі 80000грн. Щодо стягнення додаткових витрат, суд дійшов до такого. Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка просить стягнути з відповідача витрати пов`язані з розвитком дитини, а саме: витрати на заняття футболом, витрати на розвиток здібностей малювання, витрати на вивчення англійської мови, витрати на купівлю велосипеда. Однак, на підтвердження зазначених вимог позивачка надала до суду тільки заяву про приєднання до договору про надання освітніх послуг позашкільної освіти від 16.10.2019, довідку від 27.02.2020 відповідно до якої [PERSON] відвідує курси розвитку, квитанцію №ко2-5770 від 18.09.2020 оплата за навчання в розмірі 7200грн, довідку від 05.03.2020 відповідно до якої [PERSON] відвідує курси англійської мови, договір про надання послуг з футбольної підготовки з програмою раннього розвитку «Старт Переможця» від 06.09.2019, договір про надання послуг з футбольної підготовки з програмою раннього розвитку «Фундамент Переможця» від 13.09.2019, квитанцію в розмирі 502,45грн на придбання канцтоварів для дитини, квитанція №78371 в розмірі 73,20грн на придбання канцтоварів для дитини. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості,

Outcome: partial