Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивачка вказує на те, що 16 липня 2016 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON], який було розірвано на підставі Любарського районного суду від 26.02.2018 року. В період спільного проживання у них 02.12.2016 року народився син [PERSON], який на даний час проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Обставини в сімї склались таким чином, що вони з відповідачем розірвали шлюбні стосунки рішенням суду від 26 лютого 2018 року. Після розірвання шлюбу їй присвоєно дошлюбне прізвище - [PERSON]. Батько дитини не надає матеріальної допомоги на її утримання хоча зобовязаний це робити та має таку можливість, офіційно не працює, проте, позивачці відомо що він працює не офіційно, отримує регулярний дохід в розмірі від 8000 до 12000 грн. Саме тому позивачка змушена звернутися до суду з\~ проханням ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення сином повноліття, тобто до 02 грудня 2034 року. Позивачка у судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання на розгляд справи не зявився, однак подав письмову заяву в якій вказав, що позов визнає частково та згідний сплачувати аліменти у сумі 1500 грн. щомісяця, а також просить справу слухати у його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 3 ст.200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: 16 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище «Василюк») [PERSON] зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка. Рішенням суду від 26 лютого 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці присвоєно дошлюбне прізвище [PERSON]. 02 грудня 2016 року народився [PERSON], батьками якого, відповідно до свідоцтва про народження серії І-БК №535984, записані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Частина 3 ст.181 СК України вказує на те, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Підставами визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі за ст.184 СК України є: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що з 01.01.2018 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 1492 грн., а пятдесят відсотків від якого становить 746 грн. (1492х0,5). Також суд звертає увагу, що згідно ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка 27.02.1991 року ратифікована постановою Верховної Ради України встановлено, що: 1. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 2. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. За таких обставин суд, виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання та утримання дітей, матеріальне становище відповідача, який не працює, розмір стягуваних аліментів підлягає задоволенню частково. Оскільки рішення ухвалено на користь позивачки, то з відповідача у відповідності до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial