Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 04 січня 2007 року між нею та Партизанською сільською радою (Орендодавець) було укладено типовий договір оренди приміщення, за умовами якого орендодавцем було передано, а орендарем прийнято у строкове платне володіння і користування нежитлові приміщення розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Партизанське, вул. Чапаєва, №7, проте відповідачами навмисно порушені вимоги п.п. 9.3., 9.4., 9.5. вищевказаного Договору оренди та безпідставно провели опечатування орендованого нею приміщення де знаходяться її особисті речі, у звязку з чим їй завдано майнової шкоди на загальну суму у розмірі 136473,26 грн., яка складається з наступного: витрати на проїзд за період з 2012 по 2016 роки; витрати понесені у зв'язку з припиненням діяльності; витрати понесені у зв'язку зі сплатою єдиного податку у розмірі; єдиний соціальний внесок; витрати пов'язані з лікуванням чоловіка на придбання ліків та вартість майна, яке знаходиться в орендованому приміщенні. Крім того, позивачка зазначила про те, що діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює у сумі 100000,00 грн. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, стягнувши з відповідачів у солідарному порядку вищевказані грошові суми майнової та моральної шкоди. Представники відповідачів у судове засідання не зявилися надавши письмові пояснення та заперечення, у яких зазначили про необґрунтованість та безпідставність предявлених вимог [PERSON], тому просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, а також справу розглянути без їх участі. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 04 січня 2007 року між Партизанською сільською радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір оренди приміщення, що належить до власності Партизанської сільської ради, об'єктом якого було нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Партизанське, вул. Чапаева, №7. Дане приміщення належить до комунальної власності та перебуває на балансі сільської ради. Разом з тим, після закінчення строку договору оренди, всупереч вимогам статей 763, 785 Цивільного кодексу України, статей 17, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендарем, фізичною особою-підприємцем [PERSON] не повернуто орендодавцеві, сільській раді, орендоване приміщення на умовах, визначених договором оренди. У звязку з чим, 27 серпня 2012 року депутатами сільської ради на сесії було розглянуто заяви батьківського комітету, завідуючої дитячого садку з проханням розірвати договір оренди з перукарнею у зв'язку зі шкідливим впливом хімічних речовин, що там застосовуються та прийнято рішення №95 19 сесії VІ скликання про припинення дії договору оренди спірного приміщення з 01 вересня 2012 року у зв'язку з систематичним порушенням позивачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON]А умов Договору оренди. Разом з тим, суд звертає у вагу на те, що вказане рішення сільської ради фізичною особою підприємцем [PERSON] в судовому порядку (чи будь-якому іншому порядку) не оспорювалося. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що представниками сільської ради неодноразово направлялися письмові попередження позивачці, як [PERSON] про звільнення об'єкта оренди, однак остання жодним чином на дані звернення не реагувала, на підставі чого, комісією сільської ради 20 червня 2014 року було опечатане спірне приміщення про що було складено відповідний Акт №2. Проте, 21 червня 2014 року [PERSON] самоуправно зірвала печатку з дверей та проникла в приміщення ДНЗ «Івушка» за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Партизанське, вул. Чапаєва, №7, звідки забрала частину своїх рече і замкнула двері ключем, у звязку з чим, сільським головою Горчаковим 0.0. (термін головування у період з 02.06.2014 року по 31.07.2015 року) було викликано наряд міліції, яким зафіксовано даний факт (ЖЕО-4122 від 21.06.2014 року). Після чого, представниками сільради неодноразово пропонувалося позивачці забрати свої речі, що залишилися, в зручний для неї час та спосіб, але вона категорично відмовилася це робити. Так, 17 липня 2014 року сільською радою прийнято рішення №433-36/VІ «Про оренду приміщення» відповідно до якого [PERSON] повторно відмовлено у наданні в оренду вказаного приміщення та прийнято рішення про звільнення нею спірного приміщення і повернення його дошкільному закладу, згідно п.4 ст.16 ЗУ «Про дошкільну освіту». Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, з приводу незаконних дій відповідачів позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних і судових органів. Зокрема, [PERSON] зверталась із заявою про скоєний злочин до Дніпропетровського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, але в порушенні кримінальної справи їй було відмовлено та надано результати прийнятого рішення від 06.11.2014 року. Разом з тим, 08 грудня 2014 року було винесено Ухвалу Дніпропетровським районним судом, якою в задоволенні скарги [PERSON] щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР залишено без задоволення. Також позивачка зверталася до Дніпропетровського райсуду Дніпропетровської області з приводу визнання дій незаконними та скасування рішень відповідача, але рішеннями судами від 23 квітня 2015 року та 08 липня 2015 року відмовлено в задоволенні позову і 26 листопада 2015 року Дніпропетровським Апеляційним Адміністративним судом провадження в адміністративній справі закрито. Враховуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність неправомірних дій з боку відповідачів, що підтверджується вищевказаними процесуальними документами. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнових збитків заявлених [PERSON] Так, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1 ЦПК України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження\~та обовязковість рішень суду до виконання. Виходячи з наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині про стягнення майнової шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку тим, що у судовому засіданні вимоги позивачки не знайшли свого ґрунтовного підтвердження та суперечать нормам чинного законодавства. Також позивачка просить стягнути солідарно з відповідачів суму моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн., проте відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Таким чином, необхідною ознакою моральної шкоди є незаконні дії, що завдали такої шкоди. Вважає, що сумнівними видаються твердження позивачки про пережиті нею душевні страждання та втрати немайнового характеру, адже жодних доказів на підтвердження таких доводів позивачка не надала. Абзацом 2 п 5 Постанови ПВСУ встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань (депресія, психічні розлади тощо) або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на те, що наявність протиправних дій зі сторони відповідачів у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, їх діяння не призвели до жодних порушень прав громадян чи інтересів держави, а також позивачкою належним чином не доведено заподіяння їй представниками сільської ради моральної шкоди, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди необґрунтованими, безпідставними та такими, що також підлягають залишенню без задоволення. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України суму судового збору віднести за рахунок [PERSON]

Outcome: dismissed