Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, зазначивши, що з відповідачем по справі вони перебувають у шлюбі з 31.01.1987 року. В період шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартир від 13.08.1996 р. № 2-2279, зареєстрованого в КП «Куп'янське БТІ». Тому, посилаючись на те, що квартира була придбана в період шлюбу, а тому частки майна дружини та чоловіка є рівними, вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину спірної квартири. До початку розгляду справи сторони надали суду заяви про розгляд без їх участі, позивач - позов підтримує, відповідач - позов визнає. Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з урахуванням заяв сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Сторони по справі перебувають у шлюбі з 31.01.1987 року, який був зареєстрований виконавчим комітетом Кам'янської сільської ради Дворічанського району Харківської області, актовий запис № 1 /а.с.4/. В період шлюбу, за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 13 серпня 1996 р. державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Черняєвою А. О. за реєстровим № 2-2279, була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS], право власності на яку, у зв'язку з цим, зареєстроване належним чином за відповідачем /а. с. 8, 5-7/. Стаття ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, (в редакції 1969 року) передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 цього Кодексу визначено, що чоловік і дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві загальної спільної власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Як зазначено в ч. 1 ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Цією статтею також визначені способи та порядок поділу такого майна. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що квартира, яка була набута під час шлюбу, підлягає поділу між подружжям в рівних частках, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved