Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до «Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» про зобов`язання забезпечити та встановити споживачу індивідуальний вузол обліку природного газу у порядку захисту прав споживачів. Просить визнати за нею право на забезпечення індивідуальним (квартирним) безкоштовним вузлом обліку газу за рахунок «Акціонерного товариства «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз»; зобов`язати відповідача здійснити за власний рахунок забезпечення та установку індивідуального (квартирного) газового лічильника їй, як побутовому споживачу, взамін взятого на повірку, що проживає в [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтувала тими обставинами, що вона є побутовими споживачем послуг відповідача з 1988 року та на підставі Постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 30.09.2015 року № № 2498 та 2500 між нею та на тепер «Акціонерним товариством «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» було укладено Типовий договір постачання природного газу. На підставі укладеного договору розподілу природного газу, згідно з розділом 1 ст.3 п.6 Кодексу газорозподільних систем («Кодекс ГРС»), Оператор ГРМ присвоїв Споживачу персональні ЕІС суб`єкта ринку природного газу, що підтверджує факт укладення договору (акцептування договору). Доказом факту приєднання Споживача до Типового договору є споживання ним газу і оплати рахунків за спожитий газ. 05.09.2008 року в квартирі споживача прийнято в експлуатацію вузол обліку природного газу, тобто встановлено побутовий лічильник газу РЛ G-2,5, заводський номер [NUMBER] і з того часу розрахунки за спожитий природний газ здійснюються відповідно до фактичних показників газового лічильника. У листопаді 2018 року їй повідомлено про необхідність проведення повірки лічильника, у зв`язку із чим 14.11.2018 року працівниками ПАТ «Харківгаз» було демонтовано лічильник та замість лічильника встановлено перехідний патрубок. Через кілька тижнів зателефонували працівники ПАТ «Харківгаз» та повідомили, що лічильник визнаний непридатним для подальшої експлуатації та порекомендували самостійно придбати лічильник за власні кошти. Після кількох письмових звернень до відповідача вона отримувала формальні відповіді про відсутність коштів на встановлення індивідуальних газових лічильників та знову пропонувалося придбати лічильник самостійно. По сьогоднішній день вона сплачує за газ по тарифах для населення, в квартирах яких не встановлено лічильників газу, посилаючись на положення Кодексу ГРС, в якому мова йде про облік фактичного споживання природного газу. Фактичний - це той, який представляє собою факт, дійсний, справжній, існуючий на ділі, вважає, що фактичну величину не обчислюють за формулою, фактично спожитий природний газ можна визначити тільки при установці індивідуальних вузлів обліку природного газу. Позивач стверджує, що не встановлення квартирного вузлу обліку природного газу ставить її, як побутового споживача в нерівні умови і не може визначити фактичне споживання природного газу в її квартирі окремо, тому, вона вирішила звернутися до Оператора ГРМ із заявою про забезпечення та встановлення індивідуального вузлу обліку газу за рахунок Оператора ГРМ на підставі ст. 6 закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Позивачка у судовому засідання повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала позицію позивачки. Третя особа [PERSON] до судового засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про нього, проте його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Представниця відповідача у судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Зокрема, вона не заперечує фактичних обставин, викладених позивачкою у позовній заяві щодо демонтажу лічильника обліку спожитого газу для повірки і не встановлення на сьогоднішній день іншого взамін того, що не придатний для використання. Проте, зазначила, що у разі прийняття Оператором ГРМ рішення про недоцільність проведення ремонту лічильника газу Оператор ГРМ, за умови наявності відповідних витрат у структурі тарифу на послуги розподілу природного газу та/або плані розвитку газорозподільної системи на наступні 10 років, зобов`язаний протягом 15-ти робочих днів після результатів проведення періодичної повірки (але не пізніше двомісячного строку після зняття лічильника газу на періодичну повірки( безкоштовно встановити власний розрахунковий лічильник газу (аналогічного типорозміру) для подальших комерційних розрахунків і в цей самий строк повернути побутовому споживачу його лічильник газу та письмово повідомити споживача про результати проведення періодичної повірки і прийняте рішення щодо недоцільності ремонту лічильника газу. У такому разі побутовий споживач не може відмовитися від встановлення лічильника газу Оператора ГРМ. Тому, зважаючи на те, що тарифом на послуги розподілу природного газу не передбачено кошти на забезпечення споживачів газовими лічильниками у разі визнання їх не придатними після проходження повірки, позивачці було запропоновано придбати лічильник з метою ведення повного комерційного (приладового) обліку природного газу. Суд, вивчивши позовну заяву, письмові заперечення на позов, заслухавши сторін, що прибули, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановивши обставини та відповідні до них правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 81-82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зокрема,\~встановлено судом\~та не\~оспорюється сторонами,\~що позивачка\~ [PERSON] \~проживає в\~ [ADDRESS] \~та є\~споживачем з\~квітня 1988\~року (а.с.42)\~з отримання\~природного газу\~за вказаною\~адресою згідно\~Типового договору\~розподілу природного\~газу відповідно\~до рішення\~Національної комісії,\~що здійснює\~державне регулювання\~у сферах\~енергетики та\~комунальних послуг\~№ 1174\~від 02.04.2015\~року та\~рішення Національної\~комісії,\~що здійснює\~державне регулювання\~у сферах\~енергетики та\~комунальних послуг\~№ 2284\~від 08.09.2015\~року.\~Це є\~публічний договір\~розподілу природного\~газу,\~який є\~договором приєднання,\~відповідач постачав\~природний газ\~позивачці,\~яка регулярно\~оплачувала рахунки\~за надані\~послуги з\~газопостачання.\~Відповідно до\~вказаного договору,\~ПАТ «Харківгаз»,\~правонаступником якого\~є «Акціонерне\~товариство «Оператор\~Газорозподільної системи\~«Харківгаз»,\~-\~є Оператором\~ГРМ,\~договір регламентує\~порядок та\~умови переміщення\~природного газу\~з метою\~фізичної доставки\~Оператором ГРМ\~обсягів природного\~газу,\~які належать\~споживачам (їх\~постачальникам),\~до об`єктів\~споживачів.\~Умови цього\~Договору однакові\~для всіх\~споживачів України\~та розроблені\~відповідно до\~Закону України\~«Про ринок\~природного газу»\~і Кодексу\~газорозподільних систем,\~затвердженого постановою\~Національної комісії,\~що здійснює\~державне регулювання\~у сферах\~енергетики та\~комунальних послуг,\~від 30.09.2015\~року №\~2494. 05.09.2008 року в квартирі споживача прийнято в експлуатацію вузол обліку природного газу, тобто встановлено побутовий лічильник газу РЛ G-2,5, заводський номер 8021000 (а.с.44-45) і з того часу розрахунки за спожитий природний газ здійснюються відповідно до фактичних показників газового лічильника. У листопаді 2018 року позивачці повідомлено про необхідність проведення повірки лічильника, у зв`язку із чим 14.11.2018 року працівниками ПАТ «Харківгаз» було демонтовано лічильник (а.с.46) та замість лічильника встановлено перехідний патрубок. Через кілька тижнів їй зателефонували працівники ПАТ «Харківгаз» та повідомили, що лічильник визнаний непридатним для подальшої експлуатації відповідно до довідки про непридатність (а.с.47) та порекомендували самостійно придбати лічильник за власні кошти. На день розгляду справи у суді лічильник газу в квартирі позивачки не встановлено. Позивачка вимагаює соціальної справедливості щодо оплати послуг з газопостачання саме за фактично спожитий природний газ. [PERSON] \~прийняла рішення\~звернутися до\~Оператора ГРМ\~із заявою\~про забезпечення\~та встановлення\~індивідуального вузла\~обліку газу\~за його\~рахунок на\~підставі ст.\~6\~закону України\~«Про забезпечення\~комерційного обліку\~природного газу».\~Заяви Споживача\~газу зареєстровано\~відповідачем в\~особі Зміївського\~відділення ПАТ\~«Харківгаз» за\~№ вх.ЗГ-4008-61008-0319\~від 26.03.2019\~року (а.с.11)\~та за\~№ вх. ЗГ-7527-61008-0719 від 30.07.2019 року (а.с.14). Своїми листами від 05.04.2019 року та 16.08.2019 року відповідач відмовив позивачці з надуманих підстав і перекручування тлумачення нормативно-правових актів, вказавши позивачці на її право за власний кошт встановити лічильник (а.с.13, 15). Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1023-XII держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону № 1023-XII крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV«Про житлово-комунальні послуги»(далі - Закон № 1875-IV), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до статті 1 Закону № 1875-IV, у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; - виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; - засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; - комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; - норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; - споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 2 Закону № 1875-IVдержавна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як наведено у статті 3 Закону № 1875-IV, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 1875-IVзалежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 1875-IVвідносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону № 1875-IVвиконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у частині першій статті 30 Закону № 1875-IV, державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом № 3533-VI. Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Судом встановлено, що «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» є Оператором ГРМ. Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями статті 6 Закону № 3533-VIта графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.) Судом встановлено, що позивачка є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Судом встановлено, що позивачка приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн., а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Оскільки позивачка сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - в термін, встановлений законом до 01.01.2021 року. Доводи представника відповідача, щодо відсутності фінансів для таких робіт та про непередбаченість Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Харківгаз» на 2016-2025 роки вказаних робіт з встановлення індивідуальних лічильників за вказаною адресою і пропозиції позивачу встановити індивідуальний лічильник за власний рахунок, не звільняють «Акціонерне товариство «Оператор Газорозподільної системи «Харківгаз» від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу, зважаючи, що тарифи формуються уповноваженим органом і споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на прийняте рішення щодо визначення тарифу та його складових. Також, слід зазначити, що встановлення згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Харківгаз» на 2016-2025 роки в будинку позивача будинкового вузла обліку газу не звільняють відповідача від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Зважаючи, що позивач виконувала обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, суд вважає, що вимоги статті 6 Закону № 3533-VI мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, а (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.) Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачці суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачки. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII,статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивачки буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачки з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачці індивідуального лічильника забезпечить оплату кожному з мешканців багатоквартирного будинку саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд керується частиною першою статті 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Отже, судом встановлено, що відповідач не вживав жодних заходів для фінансування таких робіт за рахунок будь-якого бюджету. Обраний позивачкою спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, при цьому враховує правову позицію Великої Плати Верховного Суду по справі № 214/2435/17; провадження № 14-347 цс18. Відповідно до ст. 142 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved