Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВІ 973405 від 29 листопада 2016 року належить житловий будинок [ADDRESS] . Як з`ясувалось в отриманому позивачкою у власність житловому будинку з 16 грудня 2011 року зареєстрована відповідачка, яка договору найму житлового приміщення з позивачкою не укладала, будь-якої згоди на її реєстрацію у вказаному будинку не давала. З моменту отримання у власність вказаного домоволодіння позивачка жодного разу не бачила відповідачку у своєму будинку. Відповідачка взагалі не проживає у житловому приміщенні з 2011 року. На теперішній час, позивачка як новий власник, має намір розпорядитися майном, а саме житловим будинком [ADDRESS] , але реєстрація відповідачки у будинку позивачки позбавляє її такого права, і тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідачки. Відповідачка, яка про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України за зареєстрованим місцем свого проживання (а.с. 78, 79) в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачки, яка бере участь у справі, суд у відповідності зі ст. 280 ЦПК України постановив здійснювати розгляд справи у відсутність відповідачки, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та за згодою позивачки у порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Святовасилівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с.77, 80). Суд, заслухавши позивачку, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2016 року виданого Приватним нотаріусом Нестеровою Т.В., зареєстрованого 29 листопада 2016 року в реєстрові № 1111, належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , який виготовлено станом на 21 червня 2016 року, замовником якого є - [PERSON] (а.с. 12-14). З довідок Виконавчого комітету Святовасилівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 760 та № 761 від 15 червня 2018 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15, 16). Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Святовасилівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 426 від 15 червня 2018 року в будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO], але за вказаною адресою не проживає з 2011 року (а.с. 17). Згідно акту встановлення факту не проживання від 08 червня 2018 року та акту обстеження помешкання від 22 червня 2018 року, проведених депутатом Святовасилівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Черкасова С.О. встановлено, що [PERSON] з 2011 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , її особисті речі або інші дані, які могли б свідчити про її проживання у вказаному будинку відсутні (а.с. 19, 20). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Під час судового засідання судом достовірно встановлено, що відповідачка, яка з 2011 року не проживає в будинку позивачки, не є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не є членом сім`ї позивачки, але є особою, місце проживання якої зареєстровано за вищезазначеною адресою і така реєстрація, перешкоджає позивачці належним чином реалізувати своє право власності на свій будинок. Тому суд вважає, що вимоги позивачки про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком позивачки, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За таких підстав суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і відповідачку слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений нею під час звернення з позовом до суду (а.с. 1). На підставі викладеного, ст.ст. 386, 391 ЦК України та

Outcome: approved