Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання його втратившим право користування жилим приміщенням.Свої вимоги мотивує тим, 27.06.1989 року їхній сім»ї був виданий ордер №538 на житлове приміщення.На підставі даного ордеру вона, її чоловік [PERSON] та син [PERSON] отримали квартиру [ADDRESS]. Квартира не приватизована .Фактично з 2003 року відповідач не проживає в даній квартирі, не несе витрати по її утриманню. Вона повинна сплачувати за комунальні послуги і за відповідача, як за додаткового члена своєї сім»ї , не може оформити субсидію. Тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить його задоволити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання двічі не з явився , про час розгляду справи повідомлений належним чином .Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає ,що позов підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР\~ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР,\~стаття 405 ЦК, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою». Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57 цс 11. Наведене свідчить, що задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням можливий лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання понад встановлений законодавством термін. Судом встановлено, що 27.06.1989 року позивачці та її сім»ї був виданий ордер №538 на житлове приміщення.На підставі даного ордеру позивачка, її чоловік [PERSON] та син [PERSON] отримали квартиру [ADDRESS]. Квартира не приватизована .Фактично з 2003 року відповідач не проживає в даній квартирі, не несе витрати по її утриманню, що підтверджується актами-розпорядженнями №705 від 14.05.2015 року, №925 від 09.06.2015 року, №1041 від 16.07.2015 року, №1096 від 05.08.2015 року,№514 від 03.09.2015 року , 31464 від 08.09.2015 року, № 1622 від 28.10.2015 року , складених за участю сусідів [PERSON], [PERSON] та представника КП « Житлогосп». Позивачка повинна сплачувати за комунальні послуги і за відповідача, як за додаткового члена своєї сім»ї , не може оформити субсидію. Згідно ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Наявність факту реєстрації відповідача в спірній кімнаті перешкоджає позивачу , як наймачу кімнати, належним чином користуватися даним житлом..Тому відповідача можливо визнати таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням .

Outcome: approved