Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення з останнього на власну користь аліментів у розмірі 5660 гривень щомісячно, починаючи стягувати з 07.12.2013 року і до досягнення 23 річного віку, в загальній сумі стягнення за весь період 339 600 гривень, що еквівалентно 12 000 євро. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач, котрий є її дідом по татовій лінії, і має від останнього довіреність на представництво інтересів, на думку позивачки повинен понести тягар сплати аліментів, присуджених рішення суду від 13.06.2002 року з батька позивачки. Крім того позивачка вважає, що відповідач, котрий як уже згадано вище, має довіреність на представництво інтересів батька позивачки, повинен сплачувати аліменти на утримання позивачки до завершення нею навчання в Тернопільському національному педагогічному університеті. [PERSON] зауважує, що батько дитини, котрий працює в республіці Італія, має можливість надсилати кошти на утримання позивачки, однак ухиляється від утримання повнолітньої дитини та не сплачує аліменти, а вона, хоча уже є повнолітньою, потребує допомоги так як навчається, і несе витрати. Натомість дід позивачки, відповідач у справі, має довіреність на представництво інтересів її батька, а тому нехай замість власного сина сплачує аліменти на утримання онуки. Позивач у судове засідання забезпечив явку представника, котрий вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ч.4 ст.169, 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. До участі у справі, з урахуванням думки представника позивачки, судом залучено її батька [PERSON], в процесуальному статусі третьої особи. Однак останній в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про часі місце судового розгляду. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що 28.01.1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, й від даного шлюбу 07.12.1995 року народилася донька, позивачка у справі [PERSON] У відділі ДВС Тернопільського міського управління юстиції перебуває на виконанні виконавче провадження №2810318 від 16.07.2003 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1\\4 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягувати з 22.04.2002 року і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] за період з 22.04.2002 року по 07.12.2013 року становить 230 215 гривень, що стверджується Довідкою Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції від 23.05.2016 року за №30\\3404\\05. Судом також встановлено що боржника у виконавчому провадженні [PERSON] оголошено у розшук і Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області було зареєстроване кримінальне провадження за ознаками вчинення правопорушень, передбачених ст. 164 ч.1 та 382 ч.1 Кримінального кодексу України. Позивачка у справ навчається на 3 курсі факультету філології і журналістики ТНПУ імені В.Гнатюка та держбюджетній основі денної форми навчання, й окремо за додатковою спеціальність: філологія. Мова і література (англійська) за контрактом з оплатою в сумі 11 676, 88 гривень. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син, продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно статті 182 Сімейного кодексу України та ч. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 віл 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів: наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд зазначає, що третьою особою, батьком позивачки, не надано належних та допустимих доказів участі в матеріальній підтримці повнолітньої доньки, котра продовжує навчатися на стаціонарі, при цьому [PERSON] за своїм матеріальним становищем, може виконувати обов'язки по утриманню повнолітньої доньки та зобов'язаний їй матеріально допомагати і в інших сферах життя на період її навчання. Спроможність батька позивачки надавати останній підтримку стверджується належними та допустимими доказами, матеріалами, здобутими в ході здійснення виконавчого провадження №2810318, адже з'ясовно, що [PERSON] має постійне місце роботи та дохід в республіці Італія з 2002 року на фірмах «Leoni Fabio», «Orienta» та «Chanaz Impanti». Проте позивачкою заявлено позив не до батька, а до діда - відповідача у справі [PERSON], котрий, як встановлено з'являвся в органи ДВС та складав заяву, що ним буде проводитися сплата заборгованості з аліментів, на підставі наданої сином довіреності, тобто як повноважним представником боржника у виконавчому провадженні. Відтак судом з'ясовано, що 06.08.2013 року [PERSON] на виконання усно укладеного договору доручення, видано довіреність, з строком дії до 06.08.2016 року, [PERSON] на представництво інтересів довірителя в тому числі із сплати аліментів, що стягується з довірителя на утримання [PERSON], 1995 року народження. Довіреність було посвідчено радником з консульських питань посольства України в Італійській республіці, та зареєстровано в реєстрі за №570\\4\\610-2729. Надалі 29.07.2016 року, [PERSON] видано на ім'я [PERSON] довіреність повторно з зазначенням аналогічного повноваження із сплати аліментів на утримання доньки довірителя. Строк дії даної довіреності встановлено до 19.07.2019 року. З приводу неналежності особи відповідачам суд зауважує таке. Як зазначено вище, ст. 199 СК України, закон покладає обов'язок утримання повнолітніх дочки, сина, котрі продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, саме їх батьків. Позивачка через власного представника наполягає на стягненні аліментів саме з відповідача, мотивуючи тією обставиною, що дід позивачки, відповідач у справі, має довіреність на представництво інтересів її батька, а тому нехай замість власного сина сплачує аліменти на утримання онуки Представництво (ст. 237 ЦК України) є цивільним правовідношенням, змістом якого є вчинення однією стороною (представником) правочинів від імені іншої сторони (яку представляють), в результаті чого цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються безпосередньо для особи, яку представляють. Інститут представництва сприяє більш повному здійсненню прав та обов'язків суб'єктами цивільних правовідносин в тих випадках, коли вони в силу різних обставин не можуть здійснити необхідні юридичні дії особисто. Однією з особливостей представницьких відносин є те, що представник може мати право або бути зобов'язаним укладати правочини від імені іншого суб'єкта. Це залежить від виду представництва. При представництві, заснованому на довіреності, представник не зобов'язаний, а уповноважений вчинити правочини від імені та і в інтересах довірителя, оскільки видача довіреності - односторонній правочин, юридична чинність якого залежить винятково від довірителя. Для того, щоб довіреність була реалізована, необхідне зустрічне волевиявлення представника, що виражається у вчиненні дій, щодо яких він уповноважений за довіреністю. Другою особливістю відносин представництва є те, що представник, хоча і безпосередньо вчиняє правочин, проте не стає його стороною. Права та обов'язки за правочином, укладеним представником, виникають не у нього, а у особи, яку він представляє, за умови, що правочин укладений представником у точній відповідності з вимогами цієї особи і при цьому представник не перевищив свої повноваження, передбачені законом, договором, довіреністю або іншою підставою представництва. Відтак суд наголошує, що незалежно наявності заяв, складених відповідачем [PERSON] в будь - якій формі, про те, що він замість сина сплачуватиме аліменти на утримання позивачки, наявність довіреностей на представництво інтересів [PERSON] [PERSON] [PERSON], в тому числі і щодо сплати аліментів на утримання [PERSON], 1995 року народження, не означає, що на особу повіреного перекладається тягар обов'язку, визначеного в силу закону (ст. 199 СК України) - як у випадку із позивачкою, пов'язаного безпосередньо з особою батька повнолітніх доньки, сина. Тобто оскільки дії повіреного створюють, змінюють або припиняють права та обов'язки особи - довірителя, то з цього правила випливає висновок, що право вимоги, навіть якщо повірений діяв від імені та в інтересах довірителя, виникає саме до довірителя, тобто в даному випадку до [PERSON], до якого жодних позовних вимог позивачкою не заявлялося і котрий не є відповідачем у справі. За таких обставин, у зв'язку з неналежністю особи відповідача, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 5660 гривень щомісячно, починаючи стягувати з 07.12.2013 року і до досягнення 23 річного віку, в загальній сумі стягнення за весь період 339 600 гривень, що еквівалентно 12 000 євро, слід відмовити.

Outcome: dismissed