Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на іншу ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивачка вказує, що 20 жовтня 1990 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. В період шлюбу 29 жовтня 2002 року сторонами за спільні кошти була придбана по договору купівлі-продажу трьохкімнатна кватира № 34 в будинку № 145 по вул. Інтеркультурній в м. Мелітополі. 17 грудня 2007 року заочним рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано, однак, до теперішнього часу вона проживала в квартирі, а зараз сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що до літа 2017 року право позивачки на спірну квартиру порушено не було. Так, вказана спірна квартира є єдиним місцем проживання позивачки, в якій вона зареєстрована та постійно мешкає, іншого житла в неї немає. Влітку 2017 року позивачка почала їздити до Болгарії на заробітки і з цього часу виникли проблеми з оплатою комунальних послуг по спірній квартирі. Відповідач відмовився сплачувати комунальні послуги, а тому, позивачка і звернулась до суду з вказаним позовом. Добровільно поділити майно відповідач відмовляється. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він не визнає позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав. Про намір позивача про поділ майна відповідач дізнався тільки після отримання позовної заяви. З моменту розірвання шлюбу між сторонами пройшло майже 10 років, у звязку із чим він просить застосувати строк позовної давності, передбачений ч. 4 ст. 267 ЦК України. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем на підтвердження вартості квартири надано інформаційний лист ТОВ «Агентство нерухомості «Альянс-Да» від 04.10.2017, в якому зазначено, що середня вартість трикімнатної квартири, розташованої в Запорізькій області в м. Мелітополь по вул. Інтеркультурна (Дзержинського) 145 кв. 34 складає 8000-8500 доларів США або 213600-226950 грн. за курсом НБУ станом на 04.10.2017. Однак, відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України, вказаний інформаційний лист є недопустимим доказом вартості нерухомого майна, в якому зазначена приблизна вартість майна, яка є заниженою в рази від ринкової вартості. Відсутність самого звіту про оцінку майна позбавляє відповідача можливості його оскаржити. Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, відзив відповідача на позовну заяву, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини: З 20.10.1990 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.6/. 18 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, яке набрало законної сили 28 грудня 2007 року /а.с.7/. За час шлюбу за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 жовтня 2002 року сторони придбали трьохкімнатну квартиру, розташовану в Запорізькій області в [ADDRESS], що також підтверджується доданими до матеріалів справи копією договору, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 8099 /а.с.8/ та копією технічного паспорту на вказану квартиру /а.с.10-11/. Згідно\~ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч.1\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі викладеного, судом встановлено та було визнано відповідачем у письмовому відзиві, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами у період шлюбу за спільні кошти, відтак, на підставі вимог\~ст. 60 СК України, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та право позивачки на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11 визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбана під час перебування сторін у шлюбі квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності квартири лише відповідачу суду не надано. Оцінюючи заперечення відповідача з приводу позовних вимог суд виходить з наступного: У відповідності до ч.1, 2\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У відзиві, наданому відповідачем, він зазначив, що позивач не зверталась до нього до моменту звернення до суду із вказаним позовом з питання поділу спільного майна, а навпаки на його неодноразові звернення до неї з пропозицією поділу майна відмовлялась розмовляти. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Однак, всупереч вищезазначеному, відповідачем не надано суду жодних доказів досудового врегулювання спору. Згідно ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строків звернення до суду із позовом, виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України в\~Постанові від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~ у п. 22 розяснив, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. \~ Так,\~відповідно \~до \~ч.\~2\~ст.\~72\~СК України,\~ до\~вимоги про\~поділ майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до\~ст.256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. Формулювання загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Частиною 1\~ст.253 ЦК України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч.4\~ст.267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні, позивачка про порушення свого права дізналась тільки влітку 2017 року, із позовом про визнання частки власності у спірній квартирні звернулась до суду 13 жовтня 2017 року, тобто у встановлений законом строк. Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів щодо пропуску позивачем строків позовної давності. З огляду на це, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду з даним позовом [PERSON] не пропущено та заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved