Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] у квітні 2015 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Посилалась на те, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 27 травня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №662. Від шлюбу у них 10 квітня 2014 року народилася дочка [PERSON]. Разом з тим, спільне життя з відповідачем не склалося. Більше року вони разом не проживають, оскільки відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою має намір створити іншу сім»ю. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. На даний час їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер. Однак після фактичного припинення сімейних відносин дочка проживає та знаходиться на її утриманні, а відповідач жодним чином не допомагає. Відповідач [PERSON] офіційно не працює, але має нерегулярний дохід. На утриманні у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. Просила позов задовольнити: розірвати шлюб з відповідачем та стягувати з нього на її користь на утримання дочки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісяця. Також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені у ньому обставини. Просила задовольнити його в повному обсязі. Зазначила, що рішення про розірвання шлюбу нею прийняте остаточно, так як на даний час у них з відповідачем є інші сім'ї. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Не заперечував щодо задоволення позову в частині розірвання шлюбу, разом з тим, не погоджувався із розміром аліментів. Вважає, що розмір аліментів, які просить стягувати з нього позивачка, є надто великим, оскільки він на даний час ніде не працює та має іншу сім»ю. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 27 травня 2010 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 662 (а.с.4). Від шлюбу у сторін 10 квітня 2014 року народилася дочка [PERSON] (а.с.6). Спільне життя сторін не склалося. Більше року вони не підтримують шлюбних відносин та проживають окремо. На даний час відповідач проживає з іншою жінкою, з якою має намір створити сім»ю. Відповідно до вимог ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім′я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. За таких обставин, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] необхідно розірвати. Одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом було встановлено, що після фактичного припинення подружніх стосунків, малолітня [PERSON] проживає разом із матірю [PERSON] у Центрі обліку бездомних громадян О/Г «Народна допомога» та знаходиться на її утриманні. У свою чергу, відповідач жодним чином дитині не допомагає (а.с.8). Згідно вимог ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивачка [PERSON] на даний час не працює, оскільки займається доглядом дочки, у звязку із чим, отримує від Управління праці та соціального захисту населення Першотравневої районної ради в м.Чернівці щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн.(а.с.10-11). Малолітня донька сторін, [PERSON] з народження знаходиться на обліку в Міській дитячій поліклініці, однак на диспансерному обліку не перебуває (а.с.7). Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки на утримання сина підлягають стягненню аліменти. Разом з тим, на погляд суду, позивачкою дещо завищено розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на її користь. Як передбачено нормами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При призначенні аліментів суд враховує те, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Причому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень у судовому засіданні відповідача, останній у центрі зайнятості на обліку не перебуває та на даний час ніде не працює. На утриманні у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків (а.с.9). Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, підтверджені дослідженими судом доказами, а також з урахуванням стану здоровя та матеріального становища сторін і їх малолітньої дитини, відсутності у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, яких би він утримував, а також те, що останній не працює, суд вважає, що на підставі ст.184 СК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно. При цьому, суд виходить з розумності та достатності вказаного розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивачки на утримання малолітньої дочки, а також з реальної можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього, однак вона не позбавлена права в подальшому звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів у разі такої потреби, якщо доведе, що доходи чоловіка збільшились. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати, понесені останньою у звязку із зверненням до суду з даним позовом. Крім того, відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial