Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та просить суд визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності на квартиру ,визначити, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по 1/3 частині вказаної квартири ,встановити порядок користування житловим приміщення в квартирі [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату, площею 10, 2 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 17,30 кв.м.,яка обладнана балконом площею 2,40 кв.м.; кухню площею 6,10 кв.м., ванну кімнату кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., коридор площею 6,10 кв.м. та вбудовану шафу 1.0 кв.м залишити у загальному користуванні. В обґрунтування позову позивач зазначила, що жила квартира [ADDRESS] була приватизована на трьох осіб і є спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про правом власності на житло від 17.02.1999 року, реєстраційний № 5А-99-171827. Після приватизації квартири частки кожного з співвласників виділені не були. Квартира складається з двох кімнат - житловою площею 27,50 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею 10,20 кв.м., 2-а кімната площею 17,30 кв.м., а також підсобних приміщень: кухні площею 6,10 кв.м., ванної кімнати площею 2,10 кв.м., вбиральні площею 1.20 кв.м., коридору площею 6,1 кв.м. та вбудованої шафи 1,0 кв.м. Загальна площа квартири 45,40 кв.м. Під час проживання позивача в квартирі було встановлено фактичне і постійне користування кімнатами: позивач проживає в кімнаті площею 10,20 кв.м., а [PERSON] з [PERSON] проживають в кімнаті площею 17,30 кв.м., яка обладнана балконом площею 2,40 кв.м В квартирі зареєстровані позивач та її сестра [PERSON] зі своїм сином [PERSON] , відповідно довідки про склад сім`ї, але проживають тільки відповідачі Позивач фактично позбавлена можливості користуватися та володіти своєю часткою в квартирі, між позивачкою та відповідачами як власниками цього нерухомого майна виникають непорозуміння, сварки, суперечки з приводу користування, утримання та збереження майна, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з вказаним позовом . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини не явки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо),які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пункт 7ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 47Конституції України та ст.9ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Вивчивши матеріали справи та вислухавши позивача в судовому засідання ,суд встановив наступне. Судом встановлено, що об`єктом цивільно-правового спору є квартира [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про правом власності на житло від 17.02.1999 року, реєстраційний № 5А-99-171827. Квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат - житловою площею 27,50 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею 10,20 кв.м., 2-а кімната площею 17,30 кв.м., а також підсобних приміщень: кухні площею 6,10 кв.м., ванної кімнати площею 2,10 кв.м., вбиральні площею 1.20 кв.м., коридору площею 6,1 кв.м. та вбудованої шафи 1,0 кв.м. Загальна площа квартири 45,40 кв.м З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру сторони набули на підставі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та їх частки у квартирі є рівними, кожен з них є власником 1/3 частки квартири. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», де закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316,317,319,321 ЦК України). У відповідності до ст.355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Як передбачено ст. 368, 369ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимогст.370ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно статті 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Як зазначено у п.17 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4ст.355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. В судовому засіданні не знайдено підстав для відхилення рівності часток позивачів на спірну квартиру у будь-яку сторону. Враховуючи наведене, оцінивши докази в сукупності щодо їх належності та допустимості, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовної вимоги про визначення частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, визначивши, що частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у належній на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] становлять по 1/3 частки, що відповідатиме принципам ст.41 Конституції України, ст. 319 ЦК України та ч. 3 ст. 13 ЦПК України і що в цілому не порушуватиме права відповідачів. Щодо позовної вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою, то суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 41, 47Конституції України та ст. 9 ЖК Української РСР, державою гарантовано право громадянина на власність та житло. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов`язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На квартиру, яка є об`єктом права власності, розповсюджується такий же правовий режим. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі№ 6-1500цс15. Відповідно до статті 150ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Вирішуючи питання визначення порядку користування квартирою між сторонами, суд виходить з наступного. В постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №756/9713/16-ц та від 19.02.2020 у справі №755/12779/17 зазначається, що визначення порядку користування квартирою не повинно призводити до погіршення житлових умов усіх осіб, що мешкають в квартирі. Враховуючи те, що спірна квартира є двокімнатною , складається з двох кімнат - житловою площею 27,50 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею 10,20 кв.м., 2-а кімната площею 17,30 кв.м., а також підсобних приміщень: кухні площею 6,10 кв.м., ванної кімнати площею 2,10 кв.м., вбиральні площею 1.20 кв.м., коридору площею 6,1 кв.м. та вбудованої шафи 1,0 кв.м. , суд дійшов висновку, що порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивач, не відповідає їхнім часткам у праві власності на цю квартиру та призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників. В зв`язку з цим визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що могла б бути надана кожному у володіння та користування без обмежень прав інших співвласників, передбачених ст.ст.317,319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо. Враховуючи вищенаведене, а також те, що встановлення порядку користування спірною квартирою, який просять встановити позивач, призведе до штучного погіршення житлових умов сторін по справі та викличе необхідність постановки їх на облік як таких, що потребують поліпшення житлових умов, враховуючи наявність між позивачами та відповідачами тривалих неприязних стосунків, вік і стать сторін та їх склад сімей, суд приходить до висновку, що позовна вимога про встановлення порядку користування квартирою до задоволення не підлягає. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial