Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що їй - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22.03.2004 року, серія [NUMBER] , виданого органом приватизації виконавчого комітету Придніпровської районної ради, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2020 року, реєстраційний номер: 332, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Яценко О.В., на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач у даній квартирі був зареєстрований попереднім власником Ѕ частини вищевказаної квартири, яку на даний час успадкувала вона (позивачка). Також вказує, що відповідач проживав у квартирі з листопада 2005 року по травень 2006 року. Після цього, він десь орендував житло і де він на даний час мешкає невідомо. Факт того, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом опитування сусідів від 22.07.2020 року № 136, засвідченим головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Кривалівський». Крім того, вказує, що факт реєстрації відповідача у квартирі [ADDRESS] , власником якої вона є, позбавляє її права на вільне розпорядження своїм майном, а також права на отримання субсидії. А тому, просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Осадчий В.А. позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити, визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON], повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди позивачки та її представника щодо такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника - адвоката Осадчого В.А., пояснення свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що стверджується: свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 22.03.2004 року, серія [NUMBER] , виданим органом приватизації виконавчого комітету Придніпровської районної ради; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.02.2020 року, реєстраційний номер: 332, виданим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Яценко О.В.; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3447626 від 27.04.2004 року; Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 201761871 від 25.02.2020 року (а.с. 4-7). Також в судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] з 14.12.2005 року зареєстрований [PERSON] [INFO] . Однак останній у вказаній квартирі не проживає з травня 2006 року. Вказане стверджується актом опитування сусідів від 22.07.2020 року, засвідченим головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Криволіївський» Пшебішевською В.А. (а.с. 10), та показами свідка [PERSON] , даними в судовому засіданні, яка пояснила, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з травня 2006 року. Обставин, які б перешкоджали відповідачу у проживанні в квартирі [ADDRESS] судом не встановлено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Враховуючи що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивачки і на даний час в квартирі [ADDRESS] не проживає вже більше 14 років, підстави для збереження за ним жилого приміщення понад один рік відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] .

Outcome: approved