Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з відповідачем спільне життя не склалось через різні характери та погляди на життя, із-за чого в сім'ї часто виникають сварки та непорозуміння, що призвело до втрати почуттів один до одного. Подружні стосунки сторони припинили, спільного господарства не ведуть, примирення не можливе. Також, позивачка просила стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до повноліття дитини. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 23 січня 2019 року поштою відповідачем направлено відзив на позовну заяву, в якому просив задовольнити позов частково та стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Позивач в підготовчому судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила шлюб розірвати, прізвище залишити шлюбне «[PERSON]», та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини від заробітку (доходу) відповідача. Відповідач в попередньому судовому засіданні позов визнав, згоден на розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі ј частини від його заробітку (доходу). Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 листопада 2005 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №431, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). Згідно ст. 56 Сімейного Кодексу України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на особисту свободу. Спільне життя у сторін не склалось через різні характери та погляди на життя, із-за чого в сім'ї часто виникають сварки та непорозуміння, що призвело до втрати почуттів один до одного. Сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, збереження сім'ї та примирення вважають не можливим. Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з позовної заяви, сторони не підтримують шлюбних відносин, примирення не бажають, заперечують проти подальшого збереження шлюбу. Суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя буде суперечити їхнім інтересам, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу та задоволення позову. Згідно частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просила прізвище залишити без змін «[PERSON]». Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, то судом встановлено, що відповідач добровільно не допомагає позивачці матеріально утримувати сина. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно Довідки про склад сім»ї №30 виданої головою вуличного комітету про те, що [PERSON], [INFO] проживає в [ADDRESS] разом з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], який перебуває на її утриманні (а.с.7). При цьому будь-якої домовленості щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто, сторони не надали суду доказів укладання між собою відповідного договору про сплату аліментів на дитину, у зв'язку з чим аліменти необхідно стягнути з відповідача в примусовому порядку від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття, оскільки права та обов'язки кожного з батьків є рівними за законом. Згідно із частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначений показник з урахуванням його безпосереднього відношення до прожиткового мінімуму, може змінюватися в залежності від змін у чинному законодавстві, тому, на думку суду, визначення розміру аліментів саме у частці від заробітку, є доцільним та таким, що унеможливить в майбутньому порушення прав та інтересів дитини сторін. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими. Крім того, враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджено квитанцією про сплату №93072 від 29.11.2018 (а.с. 1).

Outcome: approved