Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 30.08.2016р. з позовною заявою, в якій зазначила, що відповідач не надає їй та їх дитині матеріальної допомоги в добровільному порядку, а тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO]., в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, на період від дня пред'явлення позову і до досягнення їх дитиною трирічного віку. В судове засідання сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Від позивачки надійшла заява, якій вона зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу у її відсутність. Також зазначила, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Судовий виклик був направлений відповідачеві рекомендованим листом разом із повідомленням за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Разом з тим, надіслана кореспонденція повернулася до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою та неявкою до відділу поштового зв'язку за поштовим повідомленням, що в контексті положень ч.5 ст.74 ЦПК суд розцінює як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони мають спільну дитину - син [PERSON], [INFO]. /а.с.5/. Дитина проживає разом з позивачкою, що підтверджується відповідною довідкою з місця проживання /а.с.28/. Відповідач проживає окремо, що підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС в Черкаській області /а.с.9/. Відповідач є працездатною особою і не має на утриманні інших осіб. Оскільки відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги позивачці та їх дитині, вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин із забезпечення утримання дружини та дитини, що регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК). Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Оцінивши обставини справи суд вважає, що відповідач зобов'язаний надавати своїй дитині матеріальну допомогу у вигляді аліментних платежів, а встановлення їх розміру на рівні 1/4 частки з усіх видів доходів відповідача є належним та достатнім заходом матеріального забезпечення дитини та виконанням батьківського обов'язку. Враховуючи, що дитина проживає з позивачкою, то аліменти підлягають стягненню на її користь. Тож позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дитину підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання позивачки, то суд зауважує, що право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років має лише дружина чоловіка (ч.2 ст.84 СК). Системний аналіз норм глави 9 СК свідчить, що право на утримання виникає на підставі шлюбу. Тобто передумовою виникнення права на утримання є укладення між сторонами шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч зазначеної норми закону суду не надано доказів на підтвердження факту укладання шлюбу між сторонами. Отже вимога про стягнення аліментів з відповідача на утримання позивачки є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо судових витрат, то згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» складає 551,20грн. Н підставі п.1 ч.1 ст.367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial