Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: Прокуратура м. Києва про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. 23 червня 2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по [ADDRESS] кадастровий номер - [NUMBER]. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 275760126 від 23.06.2010 року та витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 27576248 від 23.06.2010 року, відсутні заборони відчуження вищевказаної земельної ділянки та відповідно відсутня податкова застава. Відповідно до довідки № 00-10520/2010, виданої Головним управлінням земельних ресурсів КМДА на земельну ділянку були відсутні обмеження (обтяження). Відповідно до пункту 2.1., договору визначено, що продаж вчиняється за 200856,00 гривень 00 копійок. Ці гроші продавець [PERSON] одержав від покупця [PERSON] повністю під час підписання цього договору. Ціна продажу земельної ділянки визначена на підставі експертного звіту про грошову оцінку складеного ПП «Консалтингова група «Арго-Експерт» 26.04.2010 року. Тому, враховуючи відсутність будь-яких обмежень щодо відчуження земельної ділянки, договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І., про що зроблено відповідний запис на державному акті на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER]. Пунктом 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. N 671 (в редакції чинній на момент укладення договору ), державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 вказаного Тимчасового положення). Згідно з пунктом 9 зазначеного Тимчасового порядку, дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину. Тому, 23.06.2010 року на виконання зазначених положень законодавства, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І було проведено державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру правочинів про що надано витяг з Державного реєстру правочинів № 8685367 від 23.06.2010. Тобто, 23.06.2010 року відбулася державна реєстрація договору купівлі-продажу земельної ділянки, а відповідно [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на згадану земельну ділянку. Реалізуючи свої конституційні права, [PERSON] у січні місяці звернулася до юриста для отримання юридичної консультації з приводу реалізації своїх прав на земельну ділянку. У зв'язку з чим, для визначення правомочності [PERSON] стосовно згаданої земельної ділянки, було здійснено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 09.02.2016 року отримавши відповідь на свій запит, було виявлено, що [PERSON] жодних дій стосовно своєї земельної ділянки вчиняти не може, оскільки вона перебуває під арештом. Арешт на земельну ділянку було накладено Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 41437139 від 10.01.2014 року, виданої ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві. У зв'язку з чим, 09.02.2016 року, позивачем через свого представника було подано заяву про скасування арешту. 08.04.2016 року листом № 19785 ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було відмовлено в задоволенні заяви та відповідно скасування арешту. Виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на земельну ділянку позивача відкрито відносно [PERSON] Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій боржником значиться [PERSON] Відповідач відмовляючи в задоволенні заяви, своїми діями обмежує право власності позивача та не визнає, що саме позивач є власником, а не боржник. Договір купівлі-продажу є повністю виконаним, на момент його укладення не існувало обставин які б унеможливлювали його вчинення, арешт на земельну ділянку накладено у справі де боржником є [PERSON], який на момент накладення арешту вже не був власником цієї земельної ділянки. Посилаючись на вимоги ст.ст. 16, 317, 319, 328, 321, 334, 346, 392, 396 ЦК України; ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»; ст. 41 Конституції України; ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0845 га, що розміщена по [ADDRESS] кадастровий номер - [NUMBER] з 23 червня 2010 року та зняти арешт з земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по [ADDRESS] кадастровий номер - [NUMBER], та який було накладено відповідно до постанови державного виконавця Максименко Л.А Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 10.01.2014 року. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву якою позов підтримав, та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Прокуратури м. Києва в судове засідання не з'явився, надав заяву якою просив у задоволені позову відмовити у зв'язку з його безпідставністю. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 червня 2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по [ADDRESS] кадастровий номер - [NUMBER] (а.с. 5). Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 275760126 від 23.06.2010 року та Витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 27576248 від 23.06.2010 року, відсутні заборони відчуження згаданої земельної ділянки та відповідно відсутня податкова застава. Відповідно до довідки № 00-10520/2010, виданої Головним управлінням земельних ресурсів КМДА на земельну ділянку були відсутні обмеження (обтяження). Відповідно до пункту 2.1., Договору визначено, що продаж вчиняється за 200856,00 (двісті тисяч вісімсот п'ятдесят шість гривень) 00 копійок. Ці гроші продавець ([PERSON]) одержав від покупця ([PERSON].) повністю під час підписання цього договору. Ціна продажу земельної ділянки визначена на підставі експертного звіту про грошову оцінку складеного ПП «Консалтингова група «Арго-Експерт» 26.04.2010 року. Тому, враховуючи відсутність будь-яких обмежень щодо відчуження земельної ділянки, договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І., про що зроблено відповідний запис на Державному акті на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER]. Відповідно до частини третьої статті 640 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі статтею 657 Кодексу (в редакції чинній на момент укладення договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною першою статті 210 Кодексу (в редакції чинній на момент укладення договору) визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пунктом 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. N 671 (в редакції чинній на момент укладення договору ), державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі- продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 вказаного Тимчасового положення). Згідно з пунктом 9 зазначеного Тимчасового порядку, дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину. 23.06.2010 року на виконання зазначених положень законодавства, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С.І було проведено державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру правочинів про що надано Витяг з Державного реєстру правочинів № 8685367 від 23.06.2010. (а.с.6). Тобто, 23.06.2010 відбулася державна реєстрація договору купівлі-продажу земельної ділянки, а відповідно [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на згадану земельну ділянку. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що арешт на земельну ділянку було накладено Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 41437139 від 10.01.2014, виданої ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві (а.с. 7-8). У зв'язку з чим, 09.02.2016 року, позивачем через свого представника було подано заяву про скасування арешту. 08.04.2016 року листом № 19785 ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було відмовлено в задоволенні заяви та відповідно скасування арешту (а.с.13). Виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на земельну ділянку позивача відкрито відносно [PERSON] Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій боржником значиться [PERSON] Відповідач відмовляючи в задоволенні заяви, своїми діями обмежує право власності позивача. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний рахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5)відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6)отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов'язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим законом. Суд вважає, що договір купівлі-продажу є повністю виконаним, на момент його укладення не існувало обставин які б унеможливлювали його вчинення, арешт на земельну ділянку накладено у справі де боржником є [PERSON], який на момент накладення арешту вже не був власником цієї земельної ділянки. З врахуванням вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] в частині звільнення майна з-під арешту, підлягає задоволенню як законний та обґрунтований, у зв'язку з чим суд постановляє рішення про зобов'язання Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві зняти арешт з земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по [ADDRESS] кадастровий номер - [NUMBER], та який було накладено відповідно до постанови державного виконавця Максименко Л.А Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 10.01.2014 року. Позивач [PERSON] також просила визнати за нею право власності на згадану земельну ділянку. Як вище зазначене судом, 23 червня 2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0845 га, що розміщена по [ADDRESS] кадастровий номер - [NUMBER]. Вказаний договір є правовстановлюючим документом, яке підтверджує право власності позивача на зазначене майно. Заявляючи відповідний позов позивач послався на те, що звернувшись до відповідача, позивач отримав відмову, оскільки на виконання до відповідача надійшла ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 14.10.2013 року про накладення арешту на земельну ділянку, та на виконання вказаної ухвали 10.01.2014 року державним виконавцем було накладено арешт на вказану земельну ділянку. Позивач вважає, що його право власника на спірне майно обмежує його право на володіння, користування, розпорядження цим майном, у зв'язку з чим просив визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] є попереднім власником спірного майна. Наявність обтяжень на спірне майно пояснюється зобов'язаннями [PERSON] Право власності позивача на спірне майно [PERSON] не оспорюється та не оспорюється відповідачем. З огляду на наявність у позивача документа, який засвідчує його право власності на земельну ділянку, а також те, що це право не оспорюється сторонами по справі, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно. Посилання позивача на вимоги ст.ст. 16, 317, 319, 328, 321, 334, 346, 392, 396 ЦК України, на Закон України «Про виконавче провадження», а також на ст. 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є підставою для задоволення позовних вимог заявлених позивачем. З огляду на наведене суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку.

Outcome: partial