Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь кошти витрачені на реконструкцію належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] сумі 75000 гривень та судові витрати по справі. В обгрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що з листопада 2011 року вона почала спільно проживати із [PERSON] без реєстрації шлюбу, але при цьому мали повноцінні подружні стосунки. [INFO] у них із відповідачем народилася дочка [PERSON] та оскільки із [PERSON] вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, то вона відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України вирішила прізвище дитини надати своє, про що був зроблений відповідний актовий запис. 31 січня 2013 року за рахунок коштів її батьків та батьків відповідача, у рівній частці, вони з відповідачем придбали земельну ділянку площею 0,0578 га, житловий будинок площею 50,90 кв.м. з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , при цьому у договорах купівлі - продажу вказаного майна за нею та [PERSON] виділена частка на дане майно по 1/2 кожному. Після придбання вказаного нерухомого майна вона із відповідачем домовились провести реконструкцію належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на що відповідач дав свою згоду, яка засвідчена приватним нотаріусом Іщенко О.В., реєстраційний номер 278 від 12.03.2013 року. Так як, у відповідача були відсутні кошти на ремонт, то реконструкція та ремонт всього будинку проводилась за її рахунок, що засвідчено самим відповідачем у його розписці від 01.04.2013 року, де підтверджено факт витрат нею на ремонт будинку коштів у сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. У серпні 2017 року цивільні шлюбні стосунки між нею та [PERSON] були припинені, при цьому відповідач не повернув їй половину коштів витрачених нею на реконструкцію житлового будинку, пояснивши, що кошти в нього відсутні. Оскільки на реконструкцію будинку нею було витрачено 150000 гривень власних коштів, то відповідач з урахуванням положень ст. 151 ЖК України та ст. 360 ЦК України повинен відшкодувати їй 75000 гривень. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, посилаючись на вищевказані факти та докази. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та висловили заперечення, в яких зазначили, що позивачкою не доведено факту, що ремонт придбаного у спільну часткову власність житлового будинку проводився лише за її власні кошти. При цьому сторона відповідача вказує на те, що позивачка як на доказ витрачання власних коштів на ремонт житлового будинку посилається на написану відповідачем 01.04.2013 року розписку, згідно з якою вона нібито вклала в ремонт 150000 гривень. Однак, даний доказ не можна визнати належним та достовірним, оскільки в розписці не вказувалось, що зазначена в ній сума коштів - 150000 гривень є особистою приватною власністю позивачки, а також станом на 01.04.2013 року на ремонт придбаного сторонами житлового будинку вказана сума коштів використана не була і позивачка не надала суду допустимих доказів, які б підтверджували понесені нею вказані витрати станом на 01.04.2013 року. Також стороною відповідача наголошено на тому, що додані позивачкою до відповіді на відзив додаткові докази - розписка від 02.02.2013 року про отримання нею в борг від матері [PERSON] 150000 гривень та товарні чеки не можна визнати допустимими, оскільки позивачка не обгрунтувала поважність причин їх неподання у встановлений ч. 2 ст. 83 ЦПК строк. Разом з тим, навіть за умови визнання судом вказаних доказів допустимими вони є недостатніми для підтвердження доводів позивачки [PERSON] про те, що станом на 01.04.2013 року нею було витрачено на ремонт будинку 150000 гривень власних коштів. Згідно наданих позивачкою чеків до 01.04.2013 року було придбано будівельних матеріалів лише на суму 64472 гривні, а після 01.04.2013 року - на суму 32015 гривень. Тобто, всього на суму 96487 гривень. При цьому позивачка надала накладну від 21.08.2012 року на суму 1176 гривень, тобто видану ще до придбання будинку. Крім того, згідно показань свідків [PERSON] та [PERSON] ремонтні роботи ними проводились після 01.04.2013 року, також після цієї дати з ними проводився розрахунок. Але, якщо станом на 01.04.2013 року позивачка на ремонт будинку використала 150000 гривень, які ніби то вона отримала в борг від своєї матері, то виникає питання, за чиї кошти проводився ремонт після 01.04.2013 року. Щодо розписки від 02.02.2013 року про отримання позивачкою у борг від її матері [PERSON] 150000 гривень, то відповідач вказав на те, що про наявність такого договору позики він дізнався лише під час судового розгляду справи, хоча, враховуючи, що його предметом було цінне майно, відповідно до вимог ст. 74 та 3 ст.65 СК України він мав би давати письмову згоду на його укладення. Також позивачка не надала доказів, які б підтверджували, що в неї на зберіганні знаходились отримані від матері 02.02.2013 року кошти. Тому дані обставини ставлять під сумнів дійсність наданої позивачем розписки. Якщо навіть і припустити, що позивачка дійсно 02.02.2013 року отримала від матері в борг 150000 гривень на ремонт житлового будинку, то ці кошти відповідно до положень ст. 74, ст.60, ч.2 ст.65 СК України та ч.4 ст. 368 ЦК України необхідно розглядати як спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідач пояснив, що причиною написання ним розписки від 01.04.2013 року, згідно з якою позивачка нібито вклала в ремонт будинку 150000 гривень, була вимога батьків позивачки, які погоджувалися надавати їм допомогу по ремонту житлового будинку лише за наявності такої розписки. Відповідач також вказав на те, що ремонт житлового будинку, який є спільною частковою власністю сторін, в дійсності проводився за їхні спільні кошти, у тому числі за його заробітну плату, а також за кошти, які надавали батьки позивачки та відповідача. Зокрема, його батьки надали необхідні для ремонту даху будинку будівельні матеріали та провели такий ремонт. Також ними було облаштовано каналізацію. Значний обсяг ремонтних робіт особисто виконував відповідач, а саме електромонтажні роботи, ремонт даху будинку, облаштування каналізації, демонтаж стін. За наведених обставин відповідач вважає, що вкладення позивачки та відповідача у поліпшення спільного майна були приблизно одинакові, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Обставини щодо спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] з листопада 2011 року по серпень 2017 року однією сім`єю та придбання ними 31.01.2013 року у спільну часткову власність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , визнаються учасниками справи, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії договору купівлі-продажу від 31 січня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Іщенко О.В. за реєстровим номером 44 та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 230822 від 31.01.2013 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку площею 50,90 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , їх частки у спільній частковій власності становлять по 1/2 частині (а.с. 9 - 12). Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно положень ч. 1 ст. 151 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Тому, з урахуванням положень ч. 1 ст. 151 ЖК України та ст. 360 ЦК України сторони по справі зобов`язані відповідно до своєї частки утримувати спільне майно, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт спільного майна в частках по 1/2 частині витрат. Частиною першою ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи аргументи, викладені в позові та наведені сторонами під час судового розгляду справи, суд в тому числі керується практикою Європейського суду з прав людини, який зазначає, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «РуїзТоріха проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачкою [PERSON] доведено в судовому засіданні, що вона із відповідачем домовились провести реконструкцію належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на певних умовах. Зокрема, із копії заяви відповідача [PERSON] від 12 березня 2013 року, справжність підпису якого завірено приватним нотаріусом Іщенко О.В., реєстраційний номер 278 від 12.03.2013 року, вбачається, що відповідач дав згоду співвласниці житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] провести реконструкцію належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку на свій розсуд (а.с. 18). Із копії розписки [PERSON] від 01 квітня 2013 року вбачається, що відповідач посвідчив той факт, що співвласник будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] станом на 01 квітня 2013 року вклала в ремонт будинку грошових коштів на суму 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. В судовому засіданні відповідач пояснив, що причиною написання ним розписки від 01.04.2013 року, була вимога батьків позивачки, які погоджувалися надавати їм допомогу по ремонту житлового будинку лише за наявності такої розписки. Натомість, відповідач не довів даний факт належними та допустимими доказами, а позивачка [PERSON] та її батьки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні заперечили, що вони ставили будь-які умови перед відповідачем, та пояснили, що розписка відповідачем була написана добровільно без будь-якого впливу. Відповідач також вказав на те, що ремонт житлового будинку, який є спільною частковою власністю сторін, в дійсності проводився за їхні спільні кошти, у тому числі за його заробітну плату, а також за кошти, які надавали батьки позивачки та відповідача. Однак, відповідач не надав суду доказів про свої доходи до, та на час проведення реконструкції будинку, а також не надав письмових доказів (чеків, квитанцій) про понесені ним витрати на придбання будівельних матеріалів, інших витрат на ремонт будинку. Твердження позивача та його батька [PERSON] про надання ними необхідних для ремонту даху будинку будівельних матеріалів та проведення такого ремонту, облаштування каналізації, електромонтажних робіт, не були належним чином підтвердженні відповідними доказами про об`єми таких робіт та про їх вартість. В той же час, позивачкою доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами про об`єми та вартість будівельних матеріалів та вартість робіт понесених на реконструкцію житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] . Зокрема, позивачкою надано товарні чеки та квитанції на суму 64472 гривні станом на 01.04.2013 року. Також, у справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза, згідно з висновком якої станом на 01.04.2013 року вартість будівельно-монтажних робіт з реконструкції житлового будинку [ADDRESS] складає 165224,0 грн., у тому числі вартість матеріальних ресурсів - 95563,0 грн., вартість екслуатації машин і механізмів - 7211 грн. Допитана в судовому засіданні судовий експерт [PERSON] підтримала свій висновок та підтвердила, що нею було враховано вартість будівельно-монтажних робіт з реконструкції будинку станом на 01.04.2013, та не враховувались роботи які були проведені після вказаної дати. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що сторони у справі несуть спільний обов`язок по утриманню, проведенні за свій рахунок поточного і капітального ремонту спільного майна в частках по 1/2 частині витрат співвласниками якого вони є, у зв`язку з чим, позовні вимоги позивачки про відшкодування їй 75000 гривень витрачених на реконструкцію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Згідно положень ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати понесені на сплату судового збору в сумі 750 гривень та судові витрати понесені на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 18700 гривень, всього 19450 (дев`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved