Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивачка в позовних заявах та в судовому засіданні разом із своїм представником просять визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою м.Заліщики вул.Стуса, 33, Тернопільської області, який укладений 04.06.2004 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1288. Також просять визнати недійсним свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно від 04.08.2010 року, видане виконавчим комітетом Заліщицької міської ради на ім'я [PERSON], визнати недійсним п.14 вищевказаного договору та стягнути з відповідачки в користь позивачки понесені судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка та її представник покликаються на те, що 08.05.1952 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. На підставі свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 02.06.2004 року [PERSON] на праві власності належав будинок з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою м.Заліщики вул.Стуса, 33, Тернопільської області. Вищевказане будинковолодіння було спільною сумісною власністю подружжя. 04.06.2004 року між [PERSON] та відповідачкою було укладено спірний договір дарування житлового будинку. 12.04.2006 року [PERSON] помер і спадщину після нього прийняла його дружина [PERSON] 05.09.2006 року [PERSON] заповіла позивачці все своє майно, що належатиме їй на момент смерті. 04.08.2010 року відповідачці було виконавчим комітетом Заліщицької міської ради видано спірне свідоцтво про право власності на нерухоме майно. [PERSON] померла 21.01.2011 року і спадщину після її смерті прийняла позивачка, шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою. Позивачка та її представник вважають, що на момент укладення спірного правочину [PERSON] переживав тимчасовий психічний розлад та нервове потрясіння, які відбулись у зв'язку із сімейними проблемами, що істотно вплинули на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. З урахуванням цих підстав, позивачка та її представник просять визнати недійсним договір дарування, а свідоцтво про право власності також визнати недійсним, оскільки воно являється похідним від договору дарування. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним п.14 вищевказаного договору дарування, позивачка стверджує, що даний пункт не відповідає вимогам чинного законодавства, так як на момент відчуження у подарованому будинку проживали та були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], тому даний пункт договору є недійсним. Відповідачка в судовому засіданні позову не визнала, заперечує проти його задоволення з мотивів того, що аналогічний спір де позивачкою виступала нині покійна [PERSON], а її представником [PERSON] вирішений судом першої інстанції і пройшов через касаційну інстанцію, де рішення залишено без змін, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні позову повністю за його безпідставністю. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, надіславши письмову заяву в якій просить проводити розгляд даної справи у її відсутності. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки до задоволення не підлягають, виходячи із наступного: судом встановлено, що 04.06.2004 року нині покійний [PERSON], який був власником будинковолодіння, що в м.Заліщики по вул.Стуса, 33, Тернопільської області уклав із [PERSON] договір дарування, яким належне йому будинковолодіння подарував відповідачці. Оскільки відповідно до вимог ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а вищевказане будинковолодіння було у спільній сумісній власності подружжя [PERSON], дружина [PERSON] - [PERSON] дала свою письмову згоду на відчуження належного будинковолодіння чоловіком. Даний факт встановлено рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 14.08.2008 року по справі №2-2/2008р. Відповідно до положень ст.82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказане рішення суду набрало законної сили 17.04.2009 року, оскільки ухвалою Верховного Суду України касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 14.08.2008 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23.10.2018 року залишено без змін. Позивачка [PERSON] посилається на те, що спірним договором дарування порушено її права, оскільки вона являється спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON], яка заповіла їй все майно, що на день смерті їй належатиме. Спірний правочин між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено 04.06.2004 року. Відповідно до свідоцтва про смерть, серії 1-ИД №045607 від 08.05.2007 року [PERSON] помер 12.04.2006 року. Заповіт [PERSON] складено на користь позивачки [PERSON] 05.09.2006 року. Померла [PERSON] 21.01.2011 року, що стверджується свідоцтвом про смерть, серії 1-ИД №110393 від 24.01.2011 року. Досліджуючи та аналізуючи вищевказані докази, суд не вбачає в даному випадку порушення прав позивачки, поскільки на день складання [PERSON] заповіту (05.09.2006р.) на користь позивачки, спірний договір дарування був вже укладений (04.06.2004р.) і будинковолодіння було відчужене в користь відповідачки, тому не входило і не могло входити до складу спадщини ні після смерті [PERSON], ні після смерті [PERSON] Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ч.1 ЦК України). Відповідно до ст.16 ч.3 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ст.13 ч.3 ЦК України - не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23.10.2008 року при перегляді рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 14.08.2008 року встановлено, що влітку 2006 року [PERSON] та [PERSON] вже хотіли розірвати договір дарування, однак без компенсації відповідачці затрат на проведену реконструкцію та впорядкування будівель, але в зв'язку з недосягненням згоди [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання угоди недійсною. Беручи до уваги неодноразові зміни в ході розгляду попередньої справи [PERSON] та [PERSON] підстав для визнання договору дарування недійсним та заявлення одразу декількох підстав для цього в даній справі, заявлених зі спливом 9-ти років після вирішення попереднього спору не в її користь, суд вбачає в діях позивачки ознаки зловживання правом з наміром завдати шкоди відповідачці, за відсутності порушення таких прав. Тому, враховуючи вищевказане, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Заліщицька міська радапро визнання договору дарування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними є безпідставним, так як в судовому засіданні знайшло своє повне ствердження те, що спірний договір укладений на основі вільного волевиявлення дарувальника, відповідно до вимог чинного законодавства України, включно з наданням письмової згоди другого з подружжя, що встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили. З вищевказаних підстав також до задоволення не підлягає позовна вимога позивачки провизнання недійсним свідоцтва про право власності на вищевказане нерухоме майно від 04.08.2010 року, виданого виконавчим комітетом Заліщицької міської ради на ім'я [PERSON], оскільки даний документ є похідним від оспорюваного договору дарування і окремому визнанню недійсним в межах заявлених позовних вимог не підлягає. Що стосується частини позовних вимог позивачки про визнання недійсним п.14 договору дарування від 04.06.2004 року, суд вважає, що дана позовна вимога також є безпідставною, з огляду, як зазначено вище, на те, що оспорюваним договором дарування не порушено майнових прав позивачки. Вирішуючи, відповідно до ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. А, тому,

Outcome: dismissed