Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з уточненими позовними вимогами (арк..справи 45), до [PERSON], згідно яких просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачкою права власності позивачки на 46, 5 кв. м., тобто 69,925% квартири [ADDRESS], а за відповідачем на однокімнатну квартиру [ADDRESS] 32, 2 кв.м. та 13, 85 кв.м. квартири [ADDRESS], що становить 30, 075% спільного майна подружжя. Крім того позивачка просить встановити порядок користування розділеним майном, шляхом надання їй в користування трикімнатної квартири [ADDRESS] для проживання разом з трьома спільними дітьми сторін спору, та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод в користування розділеним майном. В обґрунтування зазначає, що спірні квартири були придбані сторонами спору в шлюбі, а тому є спільною власністю, незважаючи на ту обставину, що титульним власником майна є відповідач. У зв'язку із спором щодо правового режиму майна (спільне чи особиста власність) позивачка просить позов задовольнити шляхом поділу та визначення судом порядку користування з урахуванням інтересів трьох спільних дітей подружжя. Зазначивши що вона з двома молодшими дітьми сторін спору проживає в однокімнатній квартирі [ADDRESS], даної житлової площі їм категорично не вистачає, а тому справедливим є виділення їй у користування усієї квартири [ADDRESS], котра є трикімнатною. В судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали та просять суд задовольнити з зазначених в позові підстав. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили зазначивши, що квартира [ADDRESS] була придбана на позичені в брата відповідача кошти, а тому не може бути спільною власністю подружжя. Також відповідач зазначив, що при вирішенні питання визначення порядку користування спірними квартирами слід врахувати, що у трикімнатній квартирі [ADDRESS] відповідач із старшим сином, молодші діти постійно відвідують батька і брата, й для них влаштована окрема кімната у даній квартирі; при цьому відповідач навпаки бажає щоб менші діти сторін спору проживали в даній квартирі, й він (відповідач) зовсім не заперечує, щоб колишня дружина мала доступ до користування цією квартирою. Також відповідач висловився категорично проти визначення його місця проживання окремо від дітей. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи. Згідно ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. (ч.1 ст. 60 ЦПК України.). Отже з приводу поділу спільного майна подружжя суд зазначає наступне. Сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 1996 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2015 року. 26 березня 1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив однокімнатну квартиру загальною площею 32, 2 квм. та житловою площею 16, 8 кв.м. за [ADDRESS] про року, що стверджується копією договору купівлі - продажу квартири, посвідченого нотаріально в реєстрі за №147. Крім того судом встановлено, що 07.09.2010 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив трикімнатну квартиру загальною площею 59, 9 кв.м. та житловою 37, 3 кв. м за [ADDRESS] що стверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири. При цьому в п. 1.10 даного договору сторони угоди зазначили, що на купівлю даної квартири від дружини покупця була отримана нотаріально посвідчена згода. Оскільки спірну квартиру [ADDRESS] було придбано в 1996 році, для визначення правового режиму придбаного майна у спорі підлягають до застосування норми Кодексу про шлюб і сім'ю від 20.09.1969 року та ЦК УРСР від 18.07.1963 року. Відтак згідно ст.. 22 КпШС майно, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Що ж до визначення правового режиму квартири [ADDRESS], то суд зазначає, що дану квартиру було придбано [PERSON] під час дії уже Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України, а тому до врегулювання спору щодо означеної квартири підлягають застосуванню норми цих нормативних актів. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності подружжя. Частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, набуте подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, відповідно ч.3 ст.368 ЦК України, й у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними. А тому суд зауважує, що незважаючи на ту обставину, що титульним власником спірних квартир є відповідач [PERSON], в силу закону це нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін спору, як нажите в їх шлюбі, а тому позивачці [PERSON] належить половина набутого в шлюбі майна. Відтак виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає, що позов [PERSON] щодо її першої вимоги слід задовольнити у наступний спосіб: в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку квартири [ADDRESS], та 1\\2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]. При цьому суд піддає критичній оцінці доводи відповідача про непоширення режиму спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] з причини придбання цієї квартири за позичені кошти - критичність судової оцінки полає в тому, що як вищезазначено в п. п. 1.10 договору купівлі - продажу квартир від 07.09.2010 року, сторони угоди зазначили, що на купівлю даної квартири від дружини покупця була отримана нотаріально посвідчена згода; й окремо суд наголошує, що позика грошей для купівлі квартири немає правового значення для визначення режиму майна, оскільки якщо кошти позичають в інтересах сім'ї. згода іншого подружжя на позику коштів презюмуться в силу ст. 65 Сімейного Кодексу України. З приводу визначення порядку користування спільним майном, суд вирішив наступне. Отже як зазначено вище, сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 1996 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2015 року. Судом встановлено наявність у сторін спору трьох спільних дітей: сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON]. [INFO]. Як зазначено вище однокімнатна квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати та має загальну площу 16, 8 кв.м.; в цій квартирі проживає позивачка з двома молодшими дітьми. Натомість квартира [ADDRESS] має житлову площу 37, 3 кв. м і згідно даних технічного паспорта складається з трьох житлових кімнат: 17, 7 кв.м., 12, 1 кв.м, та 7, 5 кв.м.; у цій квартирі постійно проживає відповідач із старшим сином сторін спору. Судом також встановлено, що між сторонами спору існують неприязні стосунки та різне бачення участі у вихованні дітей; також сторони спору не можуть дійти згоди щодо визначення способу користування спільно нажитим в шлюбі майном. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»№ 20 від 22 грудня 1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, а у разі неможливості виділенні в натурі може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Позивачка суд пояснила, що вона з двома молодшими дітьми сторін спору проживає в однокімнатній квартирі [ADDRESS], даної житлової площі їм категорично не вистачає, а тому справедливим є виділення їй у користування усієї квартири [ADDRESS], котра є трикімнатною, де вона має намір проживати з усіма трьома дітьми сторін спору. Натомість відповідач суду пояснив, що при вирішенні питання визначення порядку користування спірними квартирами слід врахувати, що у трикімнатній квартирі [ADDRESS] відповідач із старшим сином, молодші діти постійно відвідують батька і брата, й для них влаштована окрема кімната у даній квартирі; при цьому відповідач навпаки бажає щоб менші діти сторін спору проживали в даній квартирі, й він (відповідач) зовсім не заперечує, щоб колишня дружина мала доступ до користування цією квартирою. Також відповідач висловився категорично проти визначення його місця проживання окремо від дітей. Окремо відповідач зазначив, що ним в квартирі проведене неузаконене перепланування, наслідком якого є зміна площ кімнат: площа найменшої кімнати фактично становить 11, 5 кв.м., кімнати середнього розміру 13, 4 кв.м., а площа найбільшої кімнати залишена без змін 17, 7 кв.м. Обидві сторони спору висловилися проти виділення їм у користування однокімнатної квартири [ADDRESS] - позивачка зазначає, що у її дітей створена зона комфорту у проживанні разом із нею, а площі однокімнатної квартири їм катастрофічно не вистачає; натомість відповідач зазначив, що він не бажає проживати окремо від дітей сторін спору, оскільки з дітьми у нього дуже хороші, приязні стосунки, й старший син проживає з ним у трикімнатній квартирі де дитині також створена зона комфорту. Опитана в судовому засіданні старша дитина сторін спору, син [PERSON], зазначив що йому комфортно проживати з батьком, з братом і сестрою він регулярно спілкується однак не ночує в матері, оскільки площа квартири [ADDRESS], цього не дозволяє. Також відповідач зазначив, що не бачить перешкод, щоб позивачка користувалася квартирою [ADDRESS] оскільки кімнати у квартирі є окремими, й дверях можливо встановити замки і відповідач позивачку ніколи не обмежував в користуванні цією квартирою, однак остання сама не висловлювала раніше бажання нею (квартирою) користуватися. Оскільки у судовому засіданні сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку користування спірними квартирами, спірне майно є неподільним, з урахуванням відносно неприязних стосунків позивачки та відповідача, наявності у них трьох неповнолітніх дітей, двоє з яких є різної статті (хлопець і дівчина) постійно проживають з матір'ю, а третя дитина з батьком, приязні стосунки усіх дітей між собою та з кожним з батьків, площі кімнат (згідно технічного паспорта і фактична) трикімнатної квартири [ADDRESS], виходячи з принципу рівності часток у спільній власності, суд вражає справедливим встановити наступний порядок користування спільним майном: - в квартирі [ADDRESS] [PERSON] виділити в користування кімнату площею 17, 7 кв.м. , [PERSON] кімнату площею 7. 5 кв.м, залишити у спільному користуванні - кімнату площею 12, 1 кв.м., кухню загальною площею 7, 6 кв.м, ванну кімнату площею 2, 6 кв.м., вбиральню площею 1, 2 кв.м, коридор площею 7, 5 кв.м., вбудовану шафу площею 1, 4 кв.м, балкон площею 1 кв.м та лоджію площею 1, 3 кв.м - квартиру [ADDRESS] залишити у спільному користуванні. При визначенні порядку користування квартирою суд також враховує право сторін спору та їх дітей визначати приватний простір і право на повагу до приватного життя: оскільки за зазначеного способу визначення порядку користування сини сторін спору матимуть для проживання середню кімнату площею 12, 1 кв.м., відповідач і позивач отримують кожен в користування окрему кімнату для проживання у [ADDRESS], й при цьому позивачу виділяється кімната меншої площі 7, 5 кв.м,, а відповідачці найбільшої площі 17. 7 кв.м. для можливого проживання в цій кімнаті доньки сторін спору.

Outcome: partial