Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів про визнання недійсним правочину, мотивуючи його тим, що 30 липня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики ДП-00202, згідно якого [PERSON] передав їй грошові кошти в сумі 1 850, 45 дол. США, що за курсом НБУ становило 44 410,80 грн., а вона зобов'язалась повернути кошти до 30 серпня 2015 року. Зазначає, що з метою забезпечення зобов'язань за договором позики передала у заставу позикодавця транспортний засіб - автомобіль Chevrolet Lacetti, номер кузова [NUMBER], державний [NUMBER], 2006 року випуску, чорного кольору та що за умовами договору сторони домовились, що протягом дії Договору позики автомобіль буде знаходитись на відповідальному зберіганні [PERSON] Посилалась на те, що у договорі позики сторони погодили, що [PERSON] набуває права звернути стягнення на автомобіль, у разі невиконання або неналежного виконання нею умов договору позики. Зазначає, що 30 липня 2015 року видала довіреність на ім'я [PERSON], якою уповноважила його представляти її інтереси з питань експлуатації та продажу автомобіля. Звертала увагу суду на те, що в грудні 2015 року від [PERSON] їй стало відомо про те, що 16 листопада 2015 року у зв'язку з невиконанням нею своїх зобов'язань щодо повернення позики, він продав її автомобіль на підставі довідки-рахунку [PERSON] за 50000 грн. При цьому зазначила, що згідно письмового роз'яснення спеціаліста від 21 грудня 2015 року ймовірна вартість такого автомобіля складає 139 900 грн., тобто в 2,8 рази більше, ніж ціна продажу такого автомобіля, здійсненого [PERSON] Мотивує вимоги тим, що відповідно до п. 5.14 договору позики вона має право на отримання різниці, якщо при реалізації автомобіля грошова сума перевищуватиме розмір забезпечених заставою вимог. Посилаючись на те, що відповідачі перебували між собою у зловмисній домовленості, спеціально занизили ціну автомобіля, чим порушили її права, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля Chevrolet Lacetti, номер кузова [NUMBER], державний [NUMBER], 2006 року випуску, вчинений шляхом видачі Довідки-рахунку від 16 листопада 2015 року та скасувати реєстрацію даного транспортного засобу на ім'я [PERSON] Представник позивачки та відповідач в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені вчасно та належним чином, представником позивачки до суду надано заяву відповідно до якої остання просить слухати справу за її відсутності, вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Причини неявки відповідача суду не відомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики ДП-00202, відповідно до умов якого [PERSON] передав в борг [PERSON] 1850,45 дол. США, що було еквівалентно 44410,80 грн., а [PERSON] зобов'язалася повернути кошти до 30 серпня 2015 року не сплачуючи відсотки за користування позикою (п. 1.1, п. 3.2 договору), а у випадку прострочки повернення коштів - повернути кошти з урахуванням інфляційних нарахувань та 3% річних (п.4.1 договору) та сплати неустойки у розмірі 2,3% річних (п.4.2 договору). Також сторони договору домовилися, що виконання зобов'язання [PERSON] щодо повернення боргу забезпечуватиметься заставою автомобіля Chevrolet Lacetti, номер кузова [NUMBER], державний [NUMBER], 2006 року випуску, який передається на відповідальне зберігання [PERSON] до повного виконання [PERSON] її зобов'язань за договором позики. Пунктами 5.17 та 5.18 договору позики сторони домовились, що звернення стягнення на предмет застави та його реалізація відбуватимуться на розсуд [PERSON] в один із способів: за рішенням суду; шляхом передачі предмету закладу у власність [PERSON], шляхом продажу автомобіля чи реалізації його на публічних торгах. При цьому ціною продажу автомобіля є оцінка предмета закладу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид закладу. Для реалізації умові договору позики, 30 липня 2015 року [PERSON] посвідчила від свого імені довіреність на ім'я [PERSON], якою уповноважила його представляти її інтереси з питань експлуатації та продажу автомобіля (а.с.9). Як не заперечувалося позивачкою при подачі позову, до 30 серпня 2015 року кошти за договором позики, які вона взяла в боргу у [PERSON], повернуті нею не були, що дало право [PERSON] розпочати процедуру звернення стягнення на предмет застави відповідно до п. 5.17 договору позики. Як вбачається з наданих суду матеріалів, 16 листопада 2015 року на підставі Довідки-рахунку серії ААЕ №391215 належний позивачці автомобіль було відчужено [PERSON] за 50 000 грн. (а.с.11). Відповідно до письмового роз'яснення спеціаліста ТОВ «Д.Ю.Консалтинг» станом на 21 грудня 2015 року найбільш ймовірна ринкова вартість автомобіля Chevrolet Lacetti, номер кузова [NUMBER], державний [NUMBER], 2006 року випуску, становила 139 900,00 грн. (а.с.58-97). При цьому, відповідно до п. 5.18 договору позики ціна продажу автомобіля повинна була визначатися на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий автомобіль. Таким чином, хоча [PERSON] і набув права здійснити продаж автомобіля у зв'язку з невиконанням [PERSON] її зобов'язань за договором позики, однак повинен був здійснити його продаж з дотриманням п.5.18 договору позики, тобто здійснити його відчуження за ціною, не нижчою ринкової. З огляду на те, що відповідно до письмово роз'яснення спеціаліста, складеного через місяць після здійснення реалізації автомобіля, ринкова вартість автомобіля у більш ніж у 2 рази перевищує ціну, за якою було продано автомобіль [PERSON], є підстави вважати, що продаж автомобіля було здійснено за явно заниженою ціною, що свідчить про умисність вчинення даного правочину та зловмисної домовленості відповідачів щодо цих дій. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною визнається судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 р., для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Виходячи з того, що умови продажу автомобіля на підставі довіреності від імені [PERSON] були визначені договором позики, зокрема сторонами договору погоджено, що продаж автомобіля [PERSON] має право здійснювати за ринковою ціною, то продаж такого автомобіля за явно заниженою ціною, свідчить про наявність умислу у відповідача [PERSON] на вчинення правочину всупереч інтересам довірительки [PERSON] При цьому з суб'єктивної сторони покупець [PERSON], купуючи автомобіль, не могла не знати, що купує його у представника власника за значно меншою від ринкової ціною, а тому, існує не спростована вірогідність того, що вона вступила в домовленість з представником [PERSON]- [PERSON] щодо заниження ціни, яка зазначатиметься в офіційних документах, що призвело до несприятливих наслідків для [PERSON] Встановлені обставини справи свідчать про наявність зловмисної домовленості [PERSON] і [PERSON] щодо купівлі-продажу автомобіля, що в силу вимог ст. 232 ЦК України дають підстави суду констатувати недійсність такого правочину та не спростовані відповідачами в силу ст.57-60 ЦПК України доказами. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Враховуючи вищевикладене, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання недійсним правочину та скасування реєстрації транспортного засобу на відповідачку знайшли своє доведення в судовому засіданні є такими, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 551, 02 грн. На підставі ст.ст. 203, 215, 232 ЦК України, п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року,

Outcome: approved