Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS], при цьому у вказаному будинку до теперішнього часу є зареєстрованим, але з 2014 року не проживає її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким розірвано на підставі рішення Юр»ївського районного суду Дніпропетровської області від 04.01.2016 року. Позивачка також вказала, що теперішнє місце проживання відповідача їй не відоме, з останнім вона не спілкується та будь-яких відносин не підтримує , однак, будучи зареєстрованим в належному позивачці будинку відповідач перешкоджає їй в повній мірі володіти та розпоряджатися своїм майном, а зокрема, дана обставина позбавляє позивачку можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, ст. 64 ЖК України позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, при цьому позовні вимоги підтримала у повному обсязі та судові витрати по справі просила залишити за нею, зазначивши, що в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення (ас.43). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, при цьому про дату, час та місце слухання справи був сповіщений належним чином шляхом направлення судової повістки за місцем проживання останнього, зареєстрованим у встановленому законом порядку (ас. 14, 20, 40, 41), а відтак, відповідно до п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, вважається належно повідомленим,а окрім того, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб - порталі судової влади України (ас. 22-24), при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в його відсутності, відзиву на позов не надав. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 13.12.2018 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (ас. 16-18); - 11.01.2019 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи по суті (ас. 44). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи, про що зазначила в наданій суду заяві (ас.43) те, що відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подав, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав: - так, з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 10.04.2018 року вбачається, що рішенням Юр»ївського районного суду Дніпропетровської області від 04.01.2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) , що був укладений 04 .09. 2010 року (ас.10). З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.08.2016 року вбачається, що 23.08.2016 року позивачка [PERSON] ( раніше [PERSON]) зареєструвала шлюб з [PERSON], після чого їх присвоєно прізвище « [PERSON]» (ас.11). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.07.2009 року, будинок [ADDRESS] є особистою приватною власністю ( на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМЕ № 441369 від 25.06.2009 року) позивачки [PERSON] (ас. 6), оскільки набутий в порядку спадкування до реєстрації шлюбу зі [PERSON]. Згідно копії довідки № 1543 від 25.10.2018 року, виданої виконавчим комітетом Новов'язівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, в будинку [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], однак в такому не проживає з червня 2014 року (ас. 7). Як вбачається з копії акту обстеження проживання та реєстрації громадян в будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим у вказаному вище будинку, з 2014 року і по теперішній час в останньому не проживає (ас. 9). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України , право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Згідно до ст. ст. 9, 156 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Отже, виходячи з зазначених положень закону, колишній член сім»ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає колишній член сім»ї власника право користування цим будинком лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Оскільки будинок перебуває у приватній власності, то у власника є право, на підставі статті 405 ЦК України, визнати члена сім'ї таким, що втратив право на користування житлом. Відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 2014 року без поважних причин, тобто більш ніж чотири роки, а тому вважається таким, що втратив право користування зазначеним житлом. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що є всі передбачені ст. 405 ЦК України підстави для задоволення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, враховуючи волю позивачки щодо залишення за нею судових витрат по справі, суд знаходить можливим залишити судові витрати по справі за позивачкою.

Outcome: approved