Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що її звільнення відповідачем було проведено з порушенням чинного законодавства про працю. Відсутність її на роботі мала місце з поважних причин: відсутність робочого місця, робота не передбачена трудовим договором та посадовою інструкцією, небезпечна для її здоров`я та навіть загрожувала життю. Порушення роботодавцем умов трудового договору, здійснене шляхом обману, введенням позивачки в оману через неповідомлення певних відомостей щодо умов праці при укладенні трудового договору, зловживання довірою і примусом до виконання роботи не обумовленої трудовим договором, заподіяло шкоди інтересам працівника і звільненню з роботи за нібито здійснені прогули. Своїми діями відповідач свідомо та навмисно створив умови роботи для позивачки, при яких у разі виконання нею роботи необумовленої посадовими обов`язками, штучно створюються ситуації виробничої травми і вся відповідальність за її наслідки покладається на працівника. Дисциплінарне стягнення до неї за нібито систематичні порушення трудової дисципліни протягом періоду з 22.10.2015 року по 27.11.2017 року не застосовувались. Відповідач не звертався до відповідного органу Держнаглядохороннпраці з проханням тимчасово дозволити позивачці працювати за наявності небезпечних і шкідливих факторів. Позивачка не допущена до роботи. Наказ про звільнення з 28.03.2013 року не скасовано. В табелях з листопада 2015 року по жовтень 2017 року помітки про прогули відсутні, що свідчить про те, що відповідач визнав відсутність позивачки на роботі з поважних причин. На підприємстві був відсутній графік роботи, який підлягає узгодженню згідно ст.57 КЗпП України та затвердженню в наказі, чого в наказі №27-к від 16.11.2015 року про поновлення на роботі позивачки не має. Відсутній первинний обліковий документ на робоче місце - картка обліку. Ні в якому документі не зазначено фактичне робоче місце і територіальні межі підприємства не визначені, тобто не має можливості встановити відсутність працівника на території підприємства, оскільки працівник не може працювати за юридичною адресою місця реєстрації підприємства. Позивачка не ознайомлювалась з записами в трудовій книжці щодо назви посади під розписку в особовій картці. Інструктаж з нею з охорони праці та техніки безпеки не зареєстрований у Журналі реєстрації інструктажу, а також в наказі про поновлення на роботі та особовій картці. Відповідач рішенням правління від 01.12.2016 року №4 зміцнив систему та розмір оплати праці, режим роботи, найменування посади. В порушення вимог ч.4 ст.32 КЗпП України не повідомив про повний зміст змін істотних умов праці. Відповідачем не враховано та проігноровано факт подання позивачкою заяви від 25.01.2017 року про звільнення з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, в зв`язку із порушенням роботодавцем умов трудового договору, з вимогою припинити останній з 26.01.2017 року. Як зазначено відповідачем в наказі від 27.11.2017 року про її звільнення, позивачка була відсутня на робочому місці з 25.11.2015 року. Отже дисциплінарне стягнення мало бути застосоване відповідачем безпосередньо за виявленням проступку. Проте, відповідач, склавши перший акт 25.11.2015 року, наказ про звільнення видав 27.11.2017 року, тобто з порушенням встановленого ст.148 КЗпП України строку. В зв`язку з тривалою, протиправною поведінкою щодо неї, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у глибині душевних страждань, відчутті несправедливості та упередженості зі сторони відповідача, що супроводжувалось нехтуванням правових норм, її прав та підміною понять, ігноруванням пояснень щодо порушення трудових прав. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд зобов`язати відповідача звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зазначивши датою звільнення дату ухвалення рішення по зазначеній справі; видати належним чином оформлений дублікат трудової книжки, вказавши причиною звільнення: «у зв`язку з поданою заявою внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов трудового договору, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», без запису про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України від 28.03.2013 року; назву посади в дублікаті трудової книжки внести відповідно до вимог Національного класифікатора України «Класифікатор професій ДК 003:2010»; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 22.10.2015 року по 31.12.2017 року в сумі 86500 грн., за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 44676 грн., за період з 01.01.2019 року по 30.06.2019 року в сумі 25038 грн.; вихідну допомогу в сумі 12519 грн.; нараховану, але не виплачену при звільнені заробітну плату в сумі 5580 грн. 84 коп.; моральну шкоду в сумі 156114 грн.; визнати дні з 22.10.2015 року по 30.06.2019 року вимушеним прогулом з вини відповідача. В наданому відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивачки про зобов`язання відповідача звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та видати дублікат трудової книжки із зазначенням причини звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, були предметом розгляду у цивільній справі №203/1486/17, по якій Кіровським районним судом м.Дніпропетровська 08.07.2019 року було ухвалено рішення, яке 31.10.2019 року набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом. Під час розгляду справи №203/1486/17 було встановлено, що наказом №11-к від 27.11.2017 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 07.03.2019 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у справі №203/2760/18 було ухвалено рішення про відмову позивачці у позові про скасування вказаного наказу. Дане рішення позивачка не оскаржувала. Таким чином, факт звільнення позивачки 27.11.2017 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України позбавляє її можливості вимагати судового захисту у запропонований спосіб зобов`язання відповідача звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. В частині вимоги про стягнення нарахованої, аде не виплаченої заробітної плати в сумі 5580 грн. 84 коп., представник відповідача зазначив, що ці вимоги є безпідставними та належними доказами не підтверджені. На день звільнення позивачки вимушений прогул останньої без поважних причин в період з 25.11.2015 року по 27.11.2017 року складав 504 робочих дня або 4032 г. робочого часу. За цей період їй заробітна плата не нараховувалась. Решта позовних вимог має похідний характер від вимоги про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України Також представник відповідача посилався на пропуск позивачкою визначених ст.233 КЗпП України строків звернення до суду. Ухвалою від 19.04.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 29.05.2019 року провадження по справі було зупинено до перегляду в апеляційному порядку апеляційної скарги на ухвалу суду від 19.04.2019 року. Ухвалою суду від 14.06.2019 року провадження по справі поновлено. Ухвалою від 21.08.2019 року провадження по справі зупинено до розгляду заяви про відвід судді. Ухвалою суду від 05.09.2019 року провадження по справі поновлено. Ухвалою від 02.10.2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. Під час розгляду справи позивачка підтримала позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в позові з підстав, наведених у відзиві. В судовому засіданні 17.03.2021 року за клопотанням позивачки судом було оголошено перерву перед дослідженням матеріалів цивільної справи №203/1486/17, витребуваних для огляду за клопотанням позивачки. В наступне судове засідання, призначене на 06.04.2021 року позивачка не з`явилась, про поважність причин своєї неявки не повідомила. Враховуючи зазначене, положення ст.223 ЦПК України, а також стадію судового розгляду справи, по якій було заслухано вступне слово позивачки та представника відповідача, проведено за їх участю дослідження усіх письмових доказів, що подавались в рамках розглядаємої цивільної справи, а також враховуючи, що з матеріалами цивільної справи №203/1486/17, які просила оглянути позивачка, остання, як сторона у цій справі, ознайомлена, неодноразове відкладення справи через неявку позивачки, суд прийшов до висновку про можливість подальшого розгляду справи за відсутності останньої. Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Частиною 3 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Судом встановлено та вбачається з матеріалів даної цивільної справи, а також досліджених матеріалів цивільної справи №203/1486/17, що наказом №7-К від 27.08.2012 року позивачка [PERSON] (до зміни прізвища - [PERSON] ) була прийнята на посаду керуючого Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» з випробувальним терміном три місяці. Наказом №3-к від 28.03.2013 року її було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Не погоджуючись із звільненням в травні 2013 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання внести зміни у трудову книжку та відшкодування моральної шкоди (цивільна справа №203/3534/13-ц). Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.12.2013 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2015 року, що набрало законної сили, рішення суду першої інстанції від 20.12.2013 року було скасовано та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову, скасування наказу №3-к від 28.03.2013 року про звільнення позивачки, поновлення її на посаді керуючого Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» з 28.03.2013 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 82156 грн. 23 коп. та моральної шкоди в сумі 500 грн. На підставі вказаного рішення суду від 22.10.2015 року позивачку наказом №23-К від 23.10.2015 року було поновлено на роботі з 26.10.2015 року, а відповідно до наказу №27-К від 16.11.2015 року дату поновлення на роботі визначено 28.03.2013 року відповідно до судового рішення. Наказом №11-К від 27.11.2017 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.03.2019 року у цивільній справі №203/2760/18, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про скасування наказу про її звільнення №11-К від 27.11.2017 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.07.2019 року у цивільній справі №203/1486/17 позивачці [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова №1/9» про зобов`язання відповідача звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зазначивши датою звільнення дату ухвалення рішення по зазначеній справі; видати належним чином оформлений дублікат трудової книжки, вказавши причиною звільнення: «у зв`язку з поданою заявою внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов трудового договору, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України», без запису про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України від 28.03.2013 року; назву посади в дублікаті трудової книжки внести відповідно до вимог Національного класифікатора України «Класифікатор професій ДК 003:2010»; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 01.01.2017 року по 30.08.2017 року в сумі 25600 грн.; вихідну допомогу в сумі 9600 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з жовтня 2015 року по 31.12.2016 року в сумі 58885 грн. 06 коп.; моральну шкоду в сумі 68800 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.10.2019 року рішення суду першої інстанції від 04.07.2019 року було залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] , на вказане рішення - без задоволення. Таким чином, судом встановлено, що наказом №11-К від 27.11.2017 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Законність вказаного звільнення була предметом судового розгляду у справі №203/2760/18, в рамках якої встановлено правомірність звільнення позивачки та рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.03.2019 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування наказу №11-К від 27.11.2017 року та поновлення її на посаді відмовлено. З урахуванням наведеного, оскільки позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, підстави для її звільнення згідно ч.3 ст.38 КЗпП України відсутні. В зв`язку з цим, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача звільнити позивачку на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зазначивши датою звільнення дату ухвалення рішення по зазначеній справі. З огляду на це не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги, що є похідними від первісної вимоги про зміну підстав звільнення. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої але не виплаченої при звільнені заробітної плати в сумі 5580 грн. 84 коп., суд також враховує, що в цій частині позивачкою не наведено належних обгрунтувань, розрахунків та доказів на підтвердження цих вимог. Так, позивачкою не зазначено, за який період їй було нараховано та не виплачено заробітну плату, відповідних розрахунків заявленої до стягнення суми заборгованості. При цьому, суд враховує, що позивачка в період з 25.11.2015 року по 27.11.2017 року на роботу не виходила, трудові обов`язки не виконувала та за цей період їй заробітна плата не нараховувалась. Також суд враховує, що про своє звільнення 27.11.2017 року позивачці стало відомо щонайменше в лютому 2018 року, про що свідчить її звернення до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом в рамках цивільної справи №203/373/18. Проте, з позовом до суду у розглядаємій цивільній справі позивачка звернулась в квітні 2019 року, пропустивши таким чином встановлені ч.1 ст.233 КЗпП України строки для звернення до суду. Посилання позивачки на отримання ухвали від 21.02.2018 року про повернення позову у справі №203/373/18, лише 03.04.2019 року, суд не визнає поважною причиною пропуску відповідного строку, оскільки позивачка з моменту її винесення та на дату отримання, тобто на протязі більше одного року, не цікавилась ходом розгляду її справи, маючи можливість звернутись до суду та дізнатись про прийняте судом рішення після залишення позову без руху та поданого нею 19.02.2018 року клопотання про прийняття позовної заяви з виправленими недоліками. Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю, недоведеністю та пропуском строків звернення до суду. В своєму відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому, посилався на наявність підстав для закриття провадження по справі відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України в частині заявлених позивачкою вимог про зобов`язання відповідача звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України; видати належним чином оформлений дублікат трудової книжки, вказавши причиною звільнення ч.3 ст.38 КЗпП України», з посиланням на те, що аналогічні вимоги позивачкою заявлялись в рамках цивільної справи №203/1486/17. Проте, відповідного клопотання про закриття провадження не заявляв. Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.02.2018 року у справі №344/224/16-ц. З позовної заяви, що розглядається в рамках даної цивільної справи №203/1402/19 та досліджених під час розгляду цієї справи матеріалів цивільної справи №203/1486/17 вбачається, що деякі підстави, на які позивачка посилається у позовній заяві по розглядаємій цивільній справі в обґрунтування заявлених вимог про зміну формулювання причин звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України та підстав для цього, відрізняються від підстав, наведених у позові по справі №203/1486/17; вимоги про стягнення коштів відрізняються за періодами нарахування та сумами. З урахуванням наведеного, справа розглянута судом по суті за відсутності підстав для закриття провадження по ній відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, суд враховує, що ухвалою від 19.04.2019 року позивачці було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. Суд враховує, що позивачкою заявленого вимоги з метою захисту трудових прав, що остання є пенсіонеркою та розмір судового збору, який вона повинна була сплатити при подачі позову, перевищує 5% розміру її пенсії за попередній календарний рік. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про наявність підстав для звільнення позивачки від сплати судового збору в силу ч.ч.1,3 ст.136 ЦПК України, п.п.1,3 ч.1, ч.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір», з компенсацією цих витрат за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed