Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, у якому вказує, що з 17.09.2012 року вона була прийнята на роботу на посаду секретаря директора. Наказом №19-К/05 від 10.05.2014 року вона була звільнена з підприємства за п.3 ч.1 ст.40КЗоТ України. Зі звільненням вона не згодна, вважає, що воно зроблено з порушенням закону та ст.ст.43,232,233,237-1 Кзот України. Враховуючи вищевикладене просить суд визнати наказ № 19-к/05 від 15.05.2014року про звільнення її з посади секретаря керівника незаконним та скасувати його, повносивши її на займану посаду, стягнувши на її користь середньомісячний заробіток за дні вимушеного прогулу та стягнути з в рахунок компенсації моральну шкоду у сумі 2000,00грн. Ці обставини і з» явилися підставами позову. У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позову та просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути дану справу у відсутність відповідача та постановити заочне рішення. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно трудової книжки [PERSON], остання була прийнята на роботу ТОВ «Теплообмінник» на посаду секретарем директора з 17.09.2012р. по 15.05.2014р. Згідно наказу № 19-к/05 від 15.05.2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади секретаря керівника з 15.05.2014 року за п.4 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, через систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно довідки, наданої ТОВ «Теплообмінник» від 27.05.2014 року, в тому, що [PERSON] має заборгованість по заробітній платі станом на 27.05.2014 року, яка складає до виплати на руки -6897,11грн., середньоденна зарплатня складає 90,64грн. Як встановлено у ч. І ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз'яснено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Оскільки в судому засіданні було встановлено, що позивачку було звільнено не законно, а тому слід позовні вимоги про визнання наказу № 19-к/05 від 15.05.2014року про звільнення слід задовольнити та поновити [PERSON] на роботі на посаді секретаря керівника. Також, з відповідача слід стягнути середньоденний заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення на час ухвалення рішення, тобто з 16.05.2014року по 29.12.2014року,яка становить 14 321,12грн. 90,64грн. (середньоденна заробітна плата) х 158 (період часу утворення заборгованості та затримки розрахунку з 16.05.2014року по 29.12.2014року ) = 14 321,12грн. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у сумі 2000грн., суд вважає, можливим задовольнити, оскільки діями відповідача були спричинені моральні переживання, страждання позивачці, вона була змушена надавати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Outcome: approved