Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з названим позовом, посилаючись на те, що з 11 серпня 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося із-за несумісності характерів та різних поглядів на життя, що призвело до фактичного припинення подружніх стосунків з квітня 2013 року. Вони перестали розуміти один одного. Подружні відносини між ними припинені, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Відповідач проживає з іншою жінкою, з якою фактично створив сім»ю.Вважає примирення та подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливим, тому просить шлюб розірвати. Крім того, зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а їй самій здійснювати належне матеріальне утримання дитини тяжко, тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини від його заробітку (доходу) щомісячно, з моменту звернення до суду і до повнолітття дитини. В судове засідання сторони не з»явились, надали письмові заяви, просять справу розглянути у їх відсутності. Позивач підтримує позов, відповідач позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.104, ст.110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно із ст.111, ч.2 ст.112 того ж СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що охорона сім'ї державною полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11 серпня 2007 року, про що виконкомом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області зроблено актовий запис № 55. (а.с.6). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину- сина [PERSON] - [INFO] (а.с. 7). Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Як вбачається із змісту позовної заяви, сторони по справі фактично припинили шлюбні відносини з квітня 2013 року, шлюбних стосунків не підтримують, наміру зберегти сім'ю не мають, а тому суд приходить до висновку, що збереження сім'ї не можливе і суперечить інтересам кожного з подружжя, що має суттєве значення. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе, оскільки воно буде суперечити її інтересам та інтересам неповнолітньої дитини. За таких обставин шлюб доцільно розірвати. Виходячи з вищенаведених норми СК України позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, а тому суд задовольняє вимоги позивача та розриває шлюб між сторонами. Після розірвання шлюбу позивач залишається на прізвищі [PERSON]. Щодо питання стягнення аліментів, то суд приходить до наступного висновку. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття, а відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач матеріально позивачу та їхній дитині не допомагає, участі у вихованні дитини не приймає. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини. Між позивачем та відповідачем на момент пред'явлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини. Таким чином, з положення ст. 181 Сімейного кодексу України випливає, що вразі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів належить брати до уваги матеріальне становище дитини. В даному випадку дитина не має власних доходів, не здатна сама себе утримувати. Слід також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати відповідно до Сімейного кодексу України. Однак таких даних відповідач не надав і такі обставини в судовому засіданні не були встановленні. Конкретного розміру аліментів на одну дитину законом не встановлено, оскільки у кожному випадку він визначається судом з урахуванням потреб дитини і можливостей батьків. Суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу сину, відносно якого він батьківських прав не позбавлений, разом з тим вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст.191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а тому суд присуджує аліменти з часу подання позовної заяви до суду, тобто починаючи з 13 лютого 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач звільнена від сплати судових витрат, а тому вони повинні бути стягнуті з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved