Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить: поділити квартиру [ADDRESS], що є спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнавши за кожним окремо, право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що [INFO] помер [PERSON], чоловік позивачки та батько відповідачок по справі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, серед якого була частка квартири [ADDRESS], загальною площею 77,48 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м., що належала померлому [PERSON], його дружині [PERSON], та їх дітям [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі договору міни від 24.04.1996р., зареєстрованому в реєстрі за №1-946 в результаті обміну квартири спільно приватизованої членами сім'ї. 14 вересня 2000 року рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області було розподілене спадкове майно після померлого [PERSON], в тому числі квартиру [ADDRESS], залишено у власності [PERSON] та двох її дітей. Рішення суду набрало законної сили 25 вересня 2000 року. 11 вересня 2015 року позивачка звернулася до державного реєстратора прав власності на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з приводу реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. 11 вересня 2015 року державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав, оскільки рішення суду не дає змоги визначити: право власності, форму власності, вид спільної власності та ідентифікувати власників (щодо двох дітей [PERSON]). Крім того, державний реєстратор згідно п. 20, 21 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить до запису про право власності відомості про розмір частки у праві спільної власності (у разі коли майно належить на праві спільної часткової власності), та до запису про нерухоме майно відомості щодо площі об'єкта нерухомого майна. Дійсно, у вказаному рішенні суду не зазначено прізвища, ім'я та по-батькові дітей позивачки, які разом з нею є власниками спірної квартири, а також у рішенні суду не зазначено розмір частки кожного у праві спільної власності, такі вимоги позивачем на той час не заявлялися. Законодавство, чинне на момент ухвалення рішення суду від 14.09.2000р. (ЦК УРСР 1963р., закон України «Про власність» 1991р.) не пов'язувало момент виникнення права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією (узгоджується з правовою позицію ВССУ, рішення від 26.12.2012р. по справі №6-43318св12, реєстраційний номер 28312319). Значить позивач та відповідачі набули права власності на спірну квартиру з моменту набрання рішенням суду від 14.09.2000р. законної сили. Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно проводилася згідно діючої на той час Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держархітектури N 121 від 09.06.98р., та здійснювалася з метою обліку та упорядкування відносин у сфері власності на нерухоме майно, проте згідно п. 1.6. інструкції була обов'язковою для власників незалежно від форми власності. Відсутність державної реєстрації права власності на спірну квартиру згідно рішення суду від 14.09.2000р., як і відсутність зазначення прізвищ, імен, по-батькові відповідачів у вказаному рішенні, позбавляє позивачку можливості в позасудовому порядку (у нотаріуса) за домовленістю з відповідачами виділити належну їй частку, що в свою чергу не дозволяє позивачу розпорядитися своєю часткою квартири на власний розсуд. Поділ майна між співвласниками в даному випадку можливий лише в судовому порядку. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримала повністю. Відповідачки у судове засідання не з'явилися, кожна окремо, подала заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності, позов визнає повністю. У судовому засіданні встановлено, що маються законні підстави для задоволення позову тому що, визнання позову відповідачами, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved