Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 17 травня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Зарічівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №06. Від даного шлюбу в них народилося двоє дітей, а саме син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Однак, спільне життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на життя, внаслідок чого між сторонами втрачено почуття любові та взаємоповаги. Крім цього, вони уже більше року спільне господарство не ведуть. Відповідач не виконує обовязки по матеріальному утриманню дітей. За таких обставин просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище «Герич», залишити дітей, а саме сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO], на подальшому проживанні та вихованні при ній, а також просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно. До початку розгляду справи по суті представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] подав заяву про зміну підстав позову, в якій просив не змінюючи по суті прохальну частину позовної заяви, змінити підстави позову в частині стягнення аліментів, а саме не стягнути аліменти, а збільшити розмір таких. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, однак останній подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, а тому справа розглядається за його відсутності, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що 17 травня 2003 року між [PERSON], [INFO], та Ференц (дошлюбне прізвище - Герич) [PERSON], [INFO], виконавчим комітетом Зарічівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №06. Також встановлено, що від даного шлюбу в них народилося двоє дітей, а саме син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕД №257290, виданим 16 квітня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №192, та донька [PERSON], [INFO],\~ що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №236212, виданим 10 вересня 2012 року виконкомом Зарічівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №23.\~ Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, внаслідок чого вони втратили почуття любові, довіри та поваги один до одного, спільного господарства не ведуть, а отже їхній шлюб фактично існує уже формально.\~ Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.10 ст.7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч.1,2 та 3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Разом з цим, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що позов про розірвання шлюбу подано одним із подружжя, а саме позивачкою [PERSON], яка продовжувати подальше спільне життя з відповідачем [PERSON] категорично не бажає, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечити їхнім же інтересам, а тому суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є обгрунованими і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимоги [PERSON]В про зміну прізвища після розірвання шлюбу з Ференц на її дошлюбне прізвище Герич, то суд з урахуванням положень ст.113 СК України вважає, що після розірвання шлюбу [PERSON] слід відновити її дошлюбне прізвище - «Герич». Вирішення питання про місце проживання дітей, а саме сина [PERSON], та доньки [PERSON] після розлучення, то суд приходить до наступного. Так, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно розяснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.\~\~ Отже, враховуючи те, що подружжя Ференц спільним сімейним життям не проживають уже певний період часу, за який [PERSON] належної уваги та турботи до їхніх дітей не проявляє, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дитину з матірю [PERSON] судом не встановлено, а тому суд вважає, що дітей після розлучення слід залишити проживати саме при матері [PERSON] Що стосується заявленої [PERSON] позовної вимоги про збільшення розміру\~ аліментів, то суд приходить до такого висновку. Зокрема, у судовому засіданні встановлено, що судовим наказом Перечинського районного суду від 12 жовтня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання двох дітей, а саме сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 25 вересня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Також встановлено, що відповідач [PERSON] на даний момент рішення суду виконує недобросовісно, не має постійного заробітку, тобто судовий наказ не може бути фактично виконаний, а також те, що відповідач взагалі не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не бере участі в їх вихованні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1, 2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно розяснень, які містяться у п.23 Постанови Пленуму ВСУ України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, з урахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що розмір аліментів на утримання [PERSON] та [PERSON], визначений судовим наказом Перечинського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2017 року, слід змінити (збільшити) на 2000 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення такими повноліття. Також, з відповідача підлягає стягненню і судовий збір, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України. Тому,

Outcome: approved