Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування вимог зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває в шлюбі з 11 червня 2011 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею і знаходяться на її вихованні. В лютому 2015 року через відсутність взаєморозуміння вони з відповідачем припинили сімейні стосунки і з зазначеного часу разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Вказуючи на те, що їх сім'я розпалась остаточно і відновленню не підлягає, позивачка просить суд їх шлюб з відповідачем розірвати. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, і наполягала на розірванні шлюбу, доводячи суду неможливість його відновлення через небажання обох жити разом. Відповідач до судового засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи суду не надіслав, що є підставою для розгляду справи в заочному судовому засіданні відповідно до положень ст.224 ЦПК України на підставі наявних у справі даних. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2011 року. Їх шлюб зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку за актовим записом №268 (арк.спр.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (арк.спр.5). Із пояснень позивачки вбачається, що відновлювати сімейні стосунки з відповідачем та зберігати сім'ю вона не бажає, так як вважає подальше спільне життя неможливим. Відповідач, якому відомо про час, місце розгляду справи та суть позовних вимог, до судового засідання не з'явився, свою думку з приводу розірвання шлюбу не висловив, заперечень на позов не надав, що дає суду підстави розцінювати його поведінку як байдужість до збереження сім'ї. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Підставою розірвання шлюбу, відповідно до положень ст.112 Сімейного Кодексу, є неможливість подальшого спільного життя подружжя і збереження шлюбу. Досліджені докази по справі та позиція відповідача дають суду підстави для визнання обґрунтованими доводи позивачки щодо неможливості відновлення сімейних стосунків. Оскільки досліджені судом фактичні стосунки, які склалися між подружжям, не дають підстав вважати, що збереження шлюбу та подальше сумісне життя можливе, суд вважає, що їх шлюб слід розірвати. Обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу, судом не встановлено. Спір майнового характеру не заявлений, місце проживання дитини та питання її матеріального забезпечення, як свідчать досліджені докази, визначено сторонами самостійно. Згідно ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка заявила про своє бажання надалі носити прізвище «[PERSON]», що є виключно її правом і не потребує згоди відповідача чи будь-якої іншої особи, тому її клопотання слід задовольнити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved