Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] (далі ФОП [PERSON]) про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом №2 від 24.06.2016 року вона була прийнята ФОП [PERSON] на роботу на посаду інженера-землевпорядника, на якій працювала до 12.07.2017 року і була звільнена відповідно до наказу №3 від 12.07.2017 року за угодою сторін. Ніякої домовленості про припинення трудового договору між нею і ФОП [PERSON] не існувало, заяви про звільнення з посади вона не писала, не просила відповідача про звільнення, не попереджала про бажання звільнитися, не вела з відповідачем будь-яких розмов з приводу звільнення, не виражала свого волевиявлення і не мала намірів звільнятися з роботи. Окрім цього, згідно доводів позивачки, звільнення її з роботи проведено ФОП [PERSON] без законних підстав, тому [PERSON] просить поновити її на роботі у ФОП [PERSON] інженером-землевпорядником та стягнути з відповідача в її користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просить суд поновити її на попередній роботі і стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу. З пояснень [PERSON] слідує, що у ФОП [PERSON] не було законних підстав для її звільнення з роботи. Позивачка зазначила суду, що з 01.07.2016 року по 12.07.2017 року вона працювала у ФОП [PERSON] на посаді інженера-землевпорядника і була звільнена за угодою сторін. Стверджує, що заяви про звільнення не писала, не просила відповідача про звільнення та не попереджала про бажання звільнитися, не вела з відповідачем будь-яких розмов з приводу звільнення, не виражала свого волевиявлення у будь-який інший спосіб і не мала намірів звільнятися з роботи. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, надав суду пояснення, аналогічні поясненням позивачки [PERSON] Окрім цього зазначив, що ФОП [PERSON] було порушено норми трудового законодавства щодо звільнення [PERSON] згідно із п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), оскільки ніякої домовленності про припинення трудового договору між позивачкою, як працівником, і власником ФОП [PERSON] не існувало. З цих підстав [PERSON] просив суд задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] не визнав позовних вимог [PERSON] Свої заперечення проти вимог позову обґрунтував, вказуючи на те, що позивачка [PERSON] в період перебування на роботі на посаді інженера-землевпорядника неналежним чином виконувала свої посадові обов'язки, із п'ятнадцяти проектів, які їй була надані на виготовлення, жодного не закінчила, що призвело до необхідності укладання додаткових угод із замовниками і, у свою чергу, несвоєчасного отримання оплати виконаних робіт. Окрім цього, у нього було до [PERSON] багато претензій з приводу дотримання трудової дисципліни, позивачка невчасно приходила на роботу, інколи взагалі не з'являлася на роботу, мотивуючи це проблемами у сім'ї. Оскільки він постійно робив позивачці зауваження з цього приводу, [PERSON] звернулася до нього з проханням звільнити її з роботи за угодою сторін, щоб вона могла стати на облік у центр зайнятості. За її усним проханням він і видав 12.07.2017 року наказ №3 про звільнення [PERSON] з роботи за угодою сторін. Відповідаючи на запитання, ФОП [PERSON] підтвердив, що із письмовою заявою про звільнення [PERSON] до нього, як роботодавця, не зверталася. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, суд дослідивши письмові докази і, надавши їм оцінку в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Такі висновки суду ґрунтуються на наступному. В ході розгляду справи судом встановлено наступні обставини. Судом достовірно встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] з 01.07.2016 року по 12.07.2017 року працювала у ФОП [PERSON] на посаді інженера-землевпорядника. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З огляду на вимоги ст.38 КЗпП України встановлено, що законодавець чітко зазначає, що саме письмова заява працівника на ім'я власника або уповноваженого ним органу чи фізичної особи про розірвання трудового договору, є підставою припинення трудового договору. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] не зверталася до ФОП [PERSON] із письмовою заявою про звільнення її з роботи за угодою сторін. Даний факт відповідач ФОП [PERSON] визнав і не оспорював. Твердження відповідача ФОП [PERSON] про те, що [PERSON] усно звернулася до нього з проханням звільнити її з роботи за угодою сторін, щоб вона могла стати на облік у центр зайнятості, суд не може визнати достовірними, оскільки, на підтвердження зазначеної обставини, відповідачем не надано жодного доказу. Окрім цього позивачка [PERSON] категорично заперечує наявність усної домовленості між нею і ФОП [PERSON] про її звільнення. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст.ст.36,38 КЗпП України при звільненні [PERSON] та про відсутність законних підстав для її звільнення. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За таких підстав суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивачки, суд керувався наступним. Відповідно до довідки ФОП [PERSON] №10 від 03.08.2017 року, розмір заробітної плати [PERSON] за травень-червень 2017 року склав 6400 (шість тисяч чотириста) грн. Пунктом 8 постанови Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (з наступними змінами) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період. Виходячи із наданої відповідачем довідки, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 6400/(20+22)=152,38 грн. На момент винесення рішення робочий час вимушеного прогулу [PERSON] склав: 13 днів за липень 2017 року + 4 дні за серпень 2017 року =17 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] складає: 152,38х17 днів=2590,46 грн. Судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved