Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу вона є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі по справі та їхній малолітній син зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, але з 2015 року не проживають у ньому. У зв'язку з тим, що факт реєстрації відповідачів та їхнього малолітнього сина у вказаному приміщенні створює перешкоди власнику у здійсненні майнових прав, позивачка просила суд визнати відповідачів та їхнього малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були належним чином повідомлені, причини неявки суду не сповістили, відзиву на позовну заяву не подавали. Представник третьої особи направив до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, до заяви долучив рішення виконкому про надання висновку про розв'язання спору щодо визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Заслухавши вступне слово позивача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що на праві приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу зареєстрованим в реєстрі за № 5-760 від 20.03.2008 р. /а.с. 6/. За вказаною адресою зареєстровані позивачка [PERSON], її син [PERSON], невістка [PERSON] та онук [PERSON] /а.с. 8/. З жовтня 2015 року відповідачі та їхній малолітній син не проживають у спірному приміщенні, житло залишили з власної ініціативи, витрати на утримання житла не несуть, їхні речі в квартирі відсутні. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, чим створюють суттєві перешкоди позивачці для здійснення її прав, як власника квартири. Аналогічні обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки - [PERSON] та [PERSON] Позивачка також ствердила, що її син із сім'єю виїхали проживати до Польщі та не мають змоги з'явитися до України для зняття з реєстрації. Згідно зі ст.. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору. Встановлено, що на підставі подання служби у справах дітей, виконком Білоцерківської міської ради Київської області прийняв рішення про недоцільність визнання малолітнього [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування спірною квартирою. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Нормою ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним право користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення. Стаття 160 СК України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини: «Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків». Порядок реалізації цього права визначені цивільним законодавством. Так, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, судом було встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та їхній малолітній син не проживають у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, малолітній [PERSON], проживає разом зі своїми батьками в іншій країні, а тому їх слід визнати таким, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved