Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 16.12.2016 року, в квартирі без належної реєстрації проживає колишня цивільна дружина попереднього власника відповідачка у справі, будь-яких домовленостей між нею та попереднім власником третьою особою, щодо збереження за відповідачкою права користування житловим приміщенням не існує, факт проживання останньої за вказаною адресою створює для позивачки ряд незручностей, та перешкоджає їй користуватись вказаною квартирою, а тому позивачка просила суд зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою №6 будинку №244 по вул. Сквирське шосе в м. Біла Церква та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити, вказавши, що проживання без реєстрація відповідачки у квартирі [ADDRESS] порушує права позивачки як власника, оскільки обмежує її право вільно користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, оскільки право відповідачки користуватися спірним житлом припинилося з правом власності попереднього власника квартири. Представник відповідачки проти позову заперечував, та пояснив, що відповідачка вселялась в квартиру як цивільна дружина третьої особи у справі, колишнього власника - [PERSON], постійно проживає і проживала значний час у вказаній квартирі, іншого житла не має, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову, хоча і розуміє, що на даний час не має будь-яких правових підстав проживає у спірній квартирі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка вселялась у спірну квартиру як цивільна дружина попереднього власника квартири [ADDRESS] третьої особи [PERSON] Останній подарував вказану квартиру 16.12.2016 року своїй доньці позивачці у справі [PERSON] Стороні у справі не є членами однієї сімї. Дані обставини представники сторін ствердили в судовому засіданні, а також вони підтверджуються копією договору дарування від 16.12.2016 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2016 року. Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 30.05.2017 року відповідачка [PERSON] зареєстрована з 10.02.1990 року в [ADDRESS], що спростовує доводи представника відповідачки про відсутність у останньої іншого житла. Ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Саме така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року при розгляді цивільної справи №6-158цс14. Як вбачається з ст. 346 ЦК України право власності припиняється в разі відчуження власником свого майна або смерті власника. Як розяснено у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07 лютого 2014 року № 5 « Про судову практику у справах про захист прав власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї,а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Отже, житлові права члена сімї колишнього власника житла, в даному випадку відповідача, є похідним від прав самого власника. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Судом встановлено, що проживання без реєстрації відповідачки в квартирі [ADDRESS], порушує права позивачки як власника, оскільки обмежує її право вільно користуватися та розпоряджатися належною їй квартирою. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне позовні вимоги задоволити в повному обсязі, зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою №6 будинку №244 по вул. Сквирське шосе в м. Біла Церква та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки на користь позивачки і судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачкою судовий збір в сумі 1280 грн. 00 коп. відповідно до квитанції №32068661 від 26.04.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved