Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем народила сина [PERSON] , [INFO] . Вказувала, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 18 липня 2014 року шлюб було розірвано. Зазначала, що малолітній син після розірвання шлюбу знаходиться на її повному матеріальному утриманні, відповідач з цього часу ухиляється від покладених на нього обов`язків відповідно ст. 180 СК України, долею дитини не цікавиться, добровільно надавати допомогу по її утриманню відмовляється, на контакт з позивачкою не виходить, а тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 1 (одного) прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила суд розглядати справу без її участі. На позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомив, до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі не звертався, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Так, судом встановлено, що згідно копії рішення Біловодського районного суду Луганської області від 18 липня 2014 року по справі № 408/522/14-ц , шлюб, зареєстрований 26 січня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біловодського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 02, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON]. залишено дошлюбне прізвище - [PERSON] . Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 лютого 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біловодського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 18, вбачається, що сторони мають неповнолітню дитину сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про склад сім`ї від 22 грудня 2018 року № 7546, виданої виконавчим комітетом Біловодської селищної ради Луганської області слідує, що позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (донька) та [PERSON] (онук). Актом про фактичне проживання від 21 грудня 2018 року, складеним за підписом сусідів [PERSON] , [PERSON] та депутата Біловодської селищної ради [PERSON] , підтверджується, що в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та фактично проживають: [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (донька) та [PERSON] (онук). Відповідач [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає. Документально підтверджених відомостей про факт спільного проживання з дитиною та надання їй матеріальної допомоги по її утриманню відповідно до ст. 180 СК України відповідач не надав, що дає суду обґрунтовані підстави вважати твердження позивача про відсутність матеріальної турботи відповідача про дитину такими, що відповідають дійсності. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27 лютого 1991року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 199 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно частини 1 статті 200 СК України, Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За приписами цієї норми Сімейного Кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розглядаючи позовні вимоги в частині розміру аліментів, судом встановлено, що сторонами не надано було будь-яких матеріалів щодо наявності заробітку (доходу) відповідача, достатнього для сплати аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 182 СК України та те, що відповідач участі в утриманні своєї дитини в повному обсязі не приймає, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь [PERSON] на утримання їх малолітньої дитини аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття. Дослідивши всі наявні матеріали справи, суд вважає, що позов пред`явлено з урахуванням інтересів дитини, а тому він підлягає частковому задоволенню, оскільки аліменти в розмірі 50% від прожиткового мінімуму длядитини відповідного віку, будуть достатніми на думку суду. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial