Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відділу Держгеокадастру в Іванівському районні Одеської області про визнання наказу про звільнення незаконним,про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, свою позовні вимоги вона обґрунтовувала наступним: З липня 2013 року позивака працювала на посаді головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру відділу Держгеокадастру в Іванівському районні Одеської області. 15 червня 2016 року між нею та заступником начальника відділу [PERSON] і державним реєстратором відділу [PERSON] виник конфлікт, в той же день під психологічним тиском виконуючого обовязки начальника відділу Держеокадарсту в Іванівському районні Одеської області, не витримавши звинувачень у свій бік, позивачка написала заяву про звільнення за формулюванням виконуючого обовязки начальника відділу за згодою сторін, після чого позивачка потрапила в лікарню. У урахуванням даних обставин, позивачка вважає, що взаємного волевиявлення про припинення трудового договору за угодою сторін досягнуто не було, звільнення було проведено в односторонньому порядку, без її згоди, зазначає, що відповідач не мав достатніх підстав для розірвання трудового договору. Також в позовній заяві позивачка посилалася на те, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки був виданий в неробочий час о 18 годині 54 хвилини. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлений позов у повному обсязі, та просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, вважає його безпідставним, не обґрунтованим, та таким, що не відповідає положенням КЗпП України. Вказує, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням вимог законів України, що регулюють спірні правовідносини. Зазначає, що позивачка дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 15 червня 2016 року позивачка звернулась з заявою про її звільнення за угодою сторін з 16 червня 2016 року. Відповідач погодив її звільнення, про що було видано наказ про припинення трудового договору та звільнення позивача за п.1\~ст. 36 КЗпП України\~(за угодою сторін). Твердження позивачки про те, що заяву було подано нею під тиском керівництва не відповідають дійсності. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенні у повному обсязі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була прийнята на роботу з 1.06.2013 року на посаду головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру Відділу Держземагенства(нині - Держгеокадастр) в Іванівському районі, про що було видано наказ № 16-к від 01.06.2013 року. 15 червня 2016 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення її за угодою сторін з 16 червня 2016 року. Відповідно до п.1\~ст. 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є угода сторін. Прийнявши до розгляду заяву позивача, відповідач погодив припинити дію трудового договору 15 червня 2016 року, про що відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору та про звільнення позивача з посади головного спеціаліста сектору державного земельного кадастру Відділу Держгеокадастру в Іванівському районі Одеської області з 16 червня 2016 року відповідно п.1\~ст. 36 КЗпП України. З вказаним наказом позивачка була ознайомлена. Позивачка вважає таке звільнення незаконним, оскільки на наступний день нею було подано заяву про відміну незаконного наказу, але\~відповідачем така заява була проігнорована. Відповідно до п.8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1\~ст. 36 КЗпП\~(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Аналіз норми п.1\~ст. 36 КЗпП України\~свідчить про те, що одностороння відмова працівника від угоди про розірвання трудового договору не допускається. Судом встановлено, що сторонами погодили строк припинення трудового договору, який був припинений 16 червня 2016 року, про що відповідачем було видано відповідний наказ, з яким позивачка була ознайомлена. В судовому засідання свідок [PERSON] показала суду, що 15 червня 2016 року вона бачила позивачку на роботі, розмовляла з нею, остання їй розповіла, що дійсно у неї з [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, позивачка написала заяву про звільнення, та була з нею згодна, за умови що [PERSON] та [PERSON] будуть також звільнені, також зазначила, що під час складання заяви позивачка неодноразово заходила до кабінету до виконуючого обовязки начальника Відділу для консультацій. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що дійсно між нею, відповідачкою та [PERSON] винник конфлікт на робочому місті, що вона написала заяву про переведення на інше місце роботи, [PERSON] написала заяву про звільнення за власним бажанням, яку потім відкликала, а позивачка [PERSON] написала заяву про звільнення за угодою сторін, зазначила, що ніхто психологічного тиску на позивачку не чинив, заяву написала вона за власним бажанням. Свідок [PERSON] у судовому засідання надала суду покази, які не містять інформації, що мала би доказову базу для вирішення справи та стосувалася суті спору. Отже підсумовуючи викладене, суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги\~КЗпП України, та підстав для поновлення позивача на займаній посаді немає, у зв'язку з чим судом приймається рішення про відмову у задоволенні позову в цій його частині. Не знайшли свого об'єктивного підтвердження у судовому засіданні твердження позивачки про те, що вказана заява була написана нею під тиском з боку керівництва, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, позивачкою надано не було. Що стосується твердження позивачки про те, що наказ про її звільнення є незаконним, тому що був виданий о 18 годині 54 хвилин, тобто після закінчення робочого часу, суд зазначає, що ні положення Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, ні інші законодавчі акти не передбачають визнання наказів незаконними з мотивів їх реєстрації в неробочий час, оскільки час зазначений на копії наказу свідчить не про дату його видачі та підписання в.о. начальника Відділу, а лише про час його реєстрації. Також суд не вбачає підстав для задоволення позову позивача в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено.

Outcome: dismissed