Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на момент смерті та зобов'язання вчинити дії щодо видачі довідки, мотивуючи це тим, що [INFO] року помер чоловік позивачки [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1974 року. Після реєстрації шлюбу позивачка спільно із [PERSON] проживала та вела спільне господарство в [ADDRESS], за вказаною адресою було постійне місце проживання сім'ї. 27 жовтня 1999 року [PERSON] виписався з постійного місця проживання і прописався за адресою [ADDRESS], хоча продовжив проживати за адресою постійного місця проживання в [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, на яку позивачка має право як спадкоємець першої черги за законом. Як зазначила позивачка, в зв'язку з необхідністю оформити свої спадкові права вона звернулась до Комунального підприємства «Житлосервіс» з метою отримання довідки про склад сім'ї за адресою [ADDRESS], в якій був би вказаний і [PERSON], однак їй було відмовлено. Позивачка вказує, що встановлення факту постійного проживання на момент смерті [PERSON] та [PERSON] має для неї юридичне значення, оскільки надасть право на отримання спадщини. Позивачка [PERSON], представник позивачки адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник відповідача Комунального підприємства «Житлосервіс» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Допитавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1974 року із [PERSON] до моменту його смерті [INFO] року, що підтверджується свідоцтвами про одруження, про смерть, копії яких додані до матеріалів справи. В зв'язку з тим, що [PERSON] помер у 2002 році, суд приходить до висновку, що до правовідносин по спадкуванню необхідно застосувати норми Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. З 27 жовтня 1999 року до моменту смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] що підтверджується поясненнями представника відповідача, довідкою Комунального підприємства «Житлосервіс» № 3527 від 27 травня 2016 року, доданою до матеріалів справи, проти чого не заперечує позивачка. Згідно вимог ст. 527 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Згідно вимог ст. 533 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 529 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивачка мотивувала свої вимоги про встановлення факту постійного проживання на момент смерті [PERSON] тим, що встановлення такого факту має для неї юридичне значення, оскільки необхідне для звернення за оформленням спадщини до нотаріальної контори. В ході судового розгляду позивачка пояснила, що до нотаріальної контори вона не зверталась, жодних рішень про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від нотаріусів не отримувала, свідоцтво про право на спадщину вже видане її сину. Судом об'єктивно встановлено, що після смерті [PERSON] заведена спадкова № 291-2005 р. та видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією спадкової справи № 291/2005. За період розгляду справи [PERSON] до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину не зверталась. Пленум Верховного Суду України в п. 1 Постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. За таких обставин суд приходить до висновку, що встановлення факту постійного проживання на момент смерті [PERSON] не породжує у [PERSON] права на спадкування. Згідно рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області № 675/1789/15-ц від 25 грудня 2015 року, яке набрало чинності 12 січня 2016 року, копія якого додана до матеріалів справи, [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на момент смерті для отримання пенсії по втраті годувальника. У тексті вказаного рішення встановлено, що наявне таке, що набрало законної сили рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 10 вересня 2015 року, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про встановлення факту перебування її на утриманні чоловіка [PERSON] Таким чином суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на момент смерті задоволенню не підлягає, оскільки вказаний факт не породжує для позивачки права на спадкування. Підстави для зобов'язання Комунального підприємства «Житлосервіс» щодо видачі [PERSON] довідки про склад сім'ї, до якої би був включений [PERSON], в ході судового розгляду встановлені не були, а тому вказані вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed