Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що вона на теперішній час є єдиним власником квартири номер [ADDRESS] у будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані її рідна донька [PERSON] [INFO] та внучка [PERSON] , [INFO] . З 2014р. до теперішнього часу [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] перестали проживати за адресою [ADDRESS] . Особисті речі [PERSON] та [PERSON] y вищевказаній квартирі відсутні. На теперішній час донька з внучкою проживають у [ADDRESS] . Добровільно знятись [PERSON] та [PERSON] з реєстрації не бажають. Позивачка вважає, що її донька та внучка втратили право на користування спірною квартирою у зв`язку не проживанням в ній без поважних причин більше року. Реєстрація відповідачки та внучки порушує її право власності на спірну квартиру, оскільки це перешкоджає їй розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд, отримати субсидію і це право підлягає захисту і тому вона змушена за захистом свого порушеного права звернутись до суду. В судове засідання позивачка не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте позивачка надала заявц про розгляд справи без її участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте надала заяву про розгляд справи без її участі. В заяві не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з`явилась, проте надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явилися. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що в квартирі позивачки зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , як члени сім`ї позивачки. Згідно з актом від 08 вересня 2021 року, який складений інспектором виконавчого комітету Дружківської міської ради [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 2014 року по теперішінй час фактично не мешкають за даною адресою. Суд встановив, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , малолітня [PERSON] , [INFO] мають постійне місце реєстрації на території Російської Федерації за адресою: [ADDRESS] . З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дитини не порушуються, оскільки дитина зареєстрована та має право на користування квартирою за теперішнім місцем проживання. Суд погоджується із вищезазначеним висновком та вважає його правильним. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки відповідачка та її донька не проживають у належній [PERSON] на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, при цьому мають зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації, у зв`язку з чим, втратили право користування нею, а також, що їх реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачці вільно розпоряджатися даною квартирою та порушує права позивачки як власниці. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка та її донька не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживають з 2014 року, були в ній зареєстровані за згодою позивачки як члени її сім`ї, що порушує права позивачки як власниці житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачки та її малолітньої доньки такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved