Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 17.12.2010 року по 01.09.2015 року працювала у відповідача на посаді сторожа, Згідно наказу №84-К від 17.08.2015 року була звільнена з займаної посади. Посилаючись на те, що за період її роботи на підприємстві та на момент звільнення позивачем їй не було виплачено заробітну плату за надурочну роботу за 2011 рік в сумі 374 грн. 10 коп., за 2014 рік в сумі 409 грн. 83 коп., позивачка просила суд стягнути з відповідача вказану заборгованість з урахуванням інфляційних витрат в сумі 2314 грн. 91 коп., а також на підставі ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку станом на день вирішення справи. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлений позов частково та, посилаючись на помилковість розрахованої суми 2314 грн. 91 коп., в цій частині підтримала позовні вимоги в сумі 1530 грн. 98 коп., в іншій частині підтримала позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2015 року по 01.09.2017 року в сумі 50913 грн. 60 коп. та остаточно цю суму просила визначити на час ухвалення рішення. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив про визнання позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за надурочні роботи за 2011,2014 рік з урахуванням інфляційних витрат в загальній сумі 1530 грн. 98 коп. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не заперечуючи право позивачки на відповідну компенсацію, просив зменшити заявлену до стягнення суму, з урахуванням співмірності останньої із сумою заборгованості та невиплати позивачці заробітної плати за надурочні роботи через бухгалтерську помилку. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у ст.27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною першою ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що позивачка з 17.12.2010 року працювала сторожем в Комунальному закладі «Дніпропетровський коледж культури і мистецтва» Дніпропетровської обласної ради. Згідно наказу №84-К від 17.08.2015 року [PERSON] була звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Також з матеріалів справи вбачається та не заперечувалось представником відповідача, що за період роботи позивачки у закладі та на момент її звільнення останній не було виплачено заробітну плату за надурочну роботу за 2011 рік в сумі 374 грн. 10 коп., за 2014 рік в сумі 409 грн. 83 коп. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. З огляду на це, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині підтриманих позивачкою вимог та визнаних відповідачем щодо стягнення з останнього на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за 2011 рік в сумі 374 грн. 10 коп., за 2014 рік в сумі 409 грн. 83 коп., а всього з урахуванням інфляційних витрат в сумі 1530 грн. 98 коп. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що відповідачем було визнано факт заборгованості перед позивачкою по заробітній платі за 2011 рік в сумі 374 грн. 10 коп. та за 2014 рік в сумі 409 грн. 83 коп., а також, що вказана заборгованість не була виплачена позивачці в день звільнення та по теперішній час, суд, з огляду на положення ст.117 КЗпП України, приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення останнього за період з 02.09.2015 року по день ухвалення рішення, тобто по 11.10.2017 року. З наданої довідки про заробітну плату вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивачки за останні два повні місяці роботи склала 2121 грн. 40 коп. В звязку з чим, з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2015 року по 02.10.2017 року в сумі 53035 грн. (25 місяців х 2121 грн. 40 коп.) та за період з 03.10.2017 року по 11.10.2017 року в сумі 615 грн. 89 коп. (2121 грн. 40 коп. х 31 : 9), а всього за період з 02.09.2015 року по 11.10.2017 року в сумі 54156 грн. 70 коп. Оскільки позивачку в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн. Відповідно до ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Комунального закладу «Дніпропетровський коледж культури і мистецтва» Дніпропетровської обласної ради на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 783 грн. 93 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial