Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та обґрунтовує його тим, що наказом ректора Сумського державного університету (СумДУ) [PERSON] від 10 червня 2019 року № 1069-ІІ її незаконно звільнили з посади доцента кафедри філософії СумДУ без жодного пояснення мотивів і причин такого рішення. Посилаючись на ст.ст. 1,5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» вважає, що в діях керівництва СумДУ стосовно неї наявні утиск та пряма дискримінація за ознакою її приналежності до керівного органу Вільної професійної спілки «Справедливість» Сумського державного університету. Порушення її прав проявилося у порушенні принципу рівності прав і можливостей, обмеженні її трудових прав, приниженні професійних якостей, людської гідності, створенні штучних умов щодо припинення з нею трудових відносин. Дії відповідача [PERSON] свідчать про пряму дискримінацію та утиски щодо неї з боку ректора університету, який вважає її небажаною особою, оскільки вона, окрім основної роботи, виконує обов`язки члена керівного виборного органу вільної профспілки «Справедливість» Сумського державного університету. За час її роботи в СумДУ простежувалась тенденція поступового посилення жорстких утисків працівників з боку ректора [PERSON] . Такі утиски здійснювались безпричинно і засвідчували, що утискам піддавались люди, які не входили до кола наближених ректора або беззаперечно відданих йому. За цих обставин вона, подібно іншим працівникам, 16 травня 2019 року вступила до вільної профспілки «Справедливість» СумДУ з метою захисту своїх прав, а наступного дня була обрана до керівного органу цієї профспілки. Подальші дії ректора були спрямовані на обмеження діяльності й ліквідацію Вільної профспілки. З цією метою ректор вдався до ліквідації кафедри філософії, завідувач якої [PERSON] був головою профспілки. Це ускладнювало роботу кафедри, в тому числі і її. За спонукання ректора, вчена рада СумДУ від 22 травня 2019 року ухвалила рішення «Про ліквідацію кафедри філософії». 23 травня 2019 року ректором і головою Вченої ради [PERSON] було видано наказ №0369-І «Про введення в дію рішення вченої ради СумДУ щодо ліквідації кафедри філософії». Позивачка зазначає, що підготувала всі необхідні документи щодо продовження контракту на новий термін, кафедра рекомендувала її до укладення контракту, її заяву, текст контракту, список її наукових праць, завірений вченим секретарем університету [PERSON] , інформаційну довідку підписав завідувач кафедри, оскільки вона в повній мірі відповідала вимогам, які висувалися до особи, яка укладає контракт. Невдовзі стало відомо, що декан факультету іноземної філології та соціальних комунікацій (ІФСК) [PERSON] під тиском ректора відмовляється підписувати її документи, про що вона повідомила завідувачу кафедри філософії [PERSON] . Ректор СумДУ [PERSON] навіть не ознайомився з її документами і зборонив їй, декану [PERSON] , розглядати їх, наголосивши, що має намір звільнити її з посади без пояснень і мотивацій. Ніяких виробничих підстав для її звільнення не було. Проте було прагнення ректора [PERSON] розправитися з працівниками, які є членами Вільної профспілки «Справедливість» СумДУ. 10 червня 2019 року вона офіційно повідомила ректора про те, що є членом виборного органу Вільної профспілки «Справедливість» із проханням припинити незаконне відрахування членських внесків, і надала копію заяви, що підтверджувала її членство в новій профспілці, обрання до її виборного органу, що забороняло звільняти її з посади без погодження з цим органом профспілки. Незважаючи на це, 14 червня 2019 року вона була ознайомлена з наказом ректора № 1069-11 про своє звільнення з посади доцента кафедри філософії від 31 серпня 2019 року. Наказ нібито був виданий 10 червня 2019 року, хоча оприлюднений пізніше. Ректору за всяку ціну потрібно було ліквідувати кафедру філософії до завершення судового розгляду, та замість переведення на іншу роботу тепер вона мала бути звільнена. 18 червня 2019 року позивачка написала заяву на ім`я ректора СумДУ [PERSON] з проханням і обґрунтуванням скасувати наказ № 1069-11 про її звільнення. 27 серпня 2019 на адресу ректора було направлено лист голови Вільної профспілки [PERSON] з рекомендацією відмінити вищезазначений наказ про її звільнення. У своїй відповіді на цей лист ректор перекрутив факти, навів недостовірну інформацію щодо термінів, виправдовувався, що він не знав про її членство у Вільній профспілці, хоча профспілка зареєстрована за її домашньою адресою. При цьому він не зазначив, чому про звільнення не було попереджено ні саму профспілку, ні завідувача кафедри, на якій вона працювала. Зазначені вище рішення та наказ вважає такими, що не відповідають вимогам закону, і підлягають скасуванню. Вказує на те, що прийняте [PERSON] рішення завдало їй моральних збитків і душевних страждань, оскільки вона була грубо позбавлена роботи, що спричинило приниження її гідності, певне зневажливе ставлення до неї колег по роботі й дозвіллю, негативно відбилося на її самопочутті. Рішення було принизливим для неї як для фахівця, який добросовісно виконував виробничі завдання, у повній мірі відповідав кваліфікаційним вимогам, пройшов міжнародні стажування, отримував тільки заохочення, ніколи не перебував на лікарняних. Більше того, ректор вирішив звільнити її, не здійснивши повної оплати праці. 25 вересня 2019 року вона подала заяву на ім`я ректора [PERSON] з проханням надати копії наказів щодо її навчального навантаження за минулий навчальний рік, з яких би було зрозуміло, що здійснено неповну оплату виконаної нею роботи. 28 серпня 2019 року вона подала заяву на ім`я ректора [PERSON] з проханням оплатити їй виконані понад норму 82 години навчального навантаження. Підрахунок показав, що це перевиконання складає 87 годин. Згідно ст. 56 Закону України «Про вищу освіту», ст. 60 Закону України «Про освіту», а також Наказу МОН України № 450 від 07 серпня 2002 року максимальний обсяг навчальної роботи не може перевищувати 600 годин на навчальний рік, а нижня межа законом не встановлена і види якої згідно з ч. 4 цієї статті закону встановлюються закладом вищої освіти за погодженням із виборними органами первинних організацій профспілки, чого в СумДУ не робиться. Тобто згідно Закону України «Про вищу освіту» максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік. Ректор не міг цього не знати, тим більше є рішення вченої ради СумДУ, протокол № 1 від 30 серпня 2018 року затверджене наказом ректора - він же голова вченої ради - про те, що граничне навчальне навантаження викладача СумДУ на одну ставку складає 590 годин. При навчальному навантаженні на Ѕ ставки, яке мала позивачка, це складало 295 годин, нею було виконано 382 години, тобто перевиконання склало 87 год. Цей факт підтверджується індивідуальним планом, де навчальне навантаження завірене підписом декана факультету ІФСК [PERSON] , звітом кафедри філософії та службовою запискою завідувача кафедри філософії [PERSON] на ім`я першого проректора [PERSON] . Саме рішення про звільнення, прийняте без підстав і мотивації, з порушенням процедури і стало дискримінаційним за ознакою приналежності позивача до Вільної профспілки. І хоча її документи відповідали усім вимогам, ректор, не поставивши до відома ні її, ні колектив кафедри, ні завідувача, видав зазначений наказ. Проте його рішення обернулося дискримінацією, бо позбавляло права на роботу позивачки й інших, як працівників, що відповідали кваліфікаційним вимогам, але проявляли принциповість. Натомість ректор укладає контракти з особами, які кваліфікаційним вимогам не відповідають, але характеризуються лояльністю, при цьому забезпечують грошові надходження до університету за діяльність політичного характеру, яка в університетах заборонена ч. 4 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту». На порушення ст. 21 КЗпП ректор вдався до дискримінації працівників за віком, прагнучи обмежити можливості для праці працездатним кваліфікованим працівникам «пенсійного віку». І це тоді, коли сам ректор далеко за пенсійний вік, а серед його наближених є працівники віком за 70 і 80 років, які відзначаються публічно озвучуваною підтримкою дій керівника, проте практично не ведуть ні наукової, ні освітньої роботи. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд визнати дискримінаційним та скасувати наказ ректора Сумського державного університету [PERSON] від 10 червня 2019 року № 1069-11 про звільнення її з посади доцента кафедри філософії Сумського державного університету; поновити її на посаді доцента кафедри філософії Сумського державного університету; стягнути з Сумського державного університету на її користь оплату за виконані понад посадову норму 87 годин навчального навантаження, які згідно державних нормативів, підтверджених керівництвом університету, складають 9526,50 грн.; стягнути з Сумського державного університету на її користь, згідно ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу 3 пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, середній заробіток за час вимушеного простою за період із 01 вересня 2019 року до поновлення на роботі, з урахуванням норм, зазначених у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року за справою № 6-419цс16, в сумі 10024,06 грн. щомісяця; стягнути з [PERSON] на відшкодування моральної шкоди в сумі 75000 грн., завданої внаслідок протиправних дій особисто відповідача щодо позивачки, що спричинило у неї тяжкі страждання і переживання, ушкодження здоров`я, приниження честі й гідності, престижу й ділової репутації, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків із колегами. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу усунути недоліки. 06 листопада 2019 року позивачкою на виконання ухвали від 09 жовтня 2019 року подано до суду уточнену позовну заяву. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначене підготовче засідання на 04 грудня 2019 року о 13 год. 00 хв. 02 грудня 2019 року на адресу суду від Сумського державного університету надійшов відзив на позов, в якому відповідач не погоджується з заявленим позовом та зазначає, що звільнення позивачки відбулось у повній відповідності до вимог законодавства у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України, яка не передбачає пояснення мотивів чи причин звільнення, не є ініціативою роботодавця і не потребує попередження керівника чи працівника, погодження з профспілкою. Строк трудового договору був погоджений з позивачем при укладанні контракту. Позивач намагається ввести суд в оману, повідомляючи про офіційне повідомлення 10 червня поточного року про вступ до профспілки «Солідарність» та обрання членом виборного органу. Ці повідомлення надійшли відповідачеві 11 червня 2019 року, що підтверджується реєстрацією вхідної кореспонденції у журналі реєстрації та позначкою на примірнику позивача, копію якого додано до позовної заяви, а також заявою від 18 червня 2019 року. Тобто факт належності до профспілки «Справедливість» та до її виборного органу, який значення не має при закінченні строку трудового договору, відповідачеві став відомий з особистої заяви позивача після підписання та оприлюднення наказу про її звільнення. Тому і мова про особисту неприязнь та утиски у зв`язку з належністю до вільної профспілки безпідставна. Ведучи мову про незаконність наказу про звільнення, позивач посилається на норми законодавства, які закінчення строку трудового договору не стосуються і застосовуються при звільненні за ініціативою роботодавця. Не вказує, чому завдало моральних збитків і душевних страждань, приниження гідності і зневажливе ставлення колег по роботі звільнення позивача у строк, про який позивач з відповідачем досягли домовленості при укладенні контракту у 2016 році. У позові відсутні посилання на закон, який зобов`язує відповідача укласти чи подовжити контракт з працівником за його листом, чи зверненням профспілки, чи за рекомендацією кафедри. Щодо рекомендації кафедри слід зазначити, що на даному засіданні головував завідувач кафедрою проф. [PERSON] , виступав з характеристикою проф. [PERSON] , підписував протокол проф. [PERSON] , який є чоловіком позивачки. У позові відсутні посилання на будь-які обставини чи норми законодавства, за яких відповідач всупереч ст. 627 ЦК України повинен був укласти чи подовжити контракт з позивачем поза власною волею. Безпідставна заява про виконання 87 годин понад норму навчального навантаження та його оплату. Позивачем невірно підраховано реальний обсяг виконаного навчального навантаження, оскільки до цього обсягу включена робота з перевірки комплексних контрольних робіт під час процедури акредитації спеціальностей, яка не входить до переліку видів навчальної роботи, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України № 450 від 07 серпня 2002 року. Ведучи мову про оплату понаднормово виконаної роботи позивач плутає поняття робочого часу та навчального навантаження. Оплата праці у відповідності до законодавства при тарифній системі оплати праці (а тільки така запроваджується в установах, що фінансуються за кошти державного бюджету) відбувається за відпрацьований час на підставі тарифної сітки. Відповідно до ст. 56 Закону України «По вищу освіту» «робочий час науково-педагогічних працівників становить 36 годин на тиждень (скорочена тривалість робочого часу). Робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково- педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.» Таким чином робота науково-педагогічного працівника не обмежується лише навчальною роботою. Навчальне навантаження є складовою частиною роботи викладача і одним з видів трудових обов`язків в загальному обсязі зайнятості. Загалом, при сумі робочих тижнів на рік в кількості 43 (з урахуванням 56-денної відпустки науково-педагогічного працівника протягом року) робочий час науково-педагогічного працівника складе близько 1550 годин на рік на одну ставку. Відповідно до ст. 56 Кодексу законів про працю України оплата праці в умовах неповного робочого часу провадиться пропорційно відпрацьованому часу. Так позивачу щомісячно здійснювалася оплата з розрахунку 0,5 ставки (тарифного окладу). Така оплата є грошовим вираженням відпрацьованого робочого часу в обсязі 18 годин на тиждень та орієнтовно 750 год. на рік всього обсягу роботи, включаючи навчальну, методичну, наукову, організаційну роботу та інші трудові обов`язки. Незважаючи на це, при застосуванні ст. 56 Закону України «Про вищу освіту», позивачем поняття навчального навантаження працівника прирівняно до поняття робочого часу. При цьому Закон не встановлює співвідношення між видами трудових обов`язків викладача і не передбачає пропорційного зменшення (збільшення) складових при зменшенні (збільшенні) ставки оплати робочого часу, в тому числі і навчального навантаження. Оскільки робочий час викладача, крім навчальної роботи, передбачає і наукову, і методичну, і організаційну роботу та інші роботи, які передбачені контрактом, то додержання норми робочого часу на 0,5 ставки забезпечується шляхом зменшення обсягу усіх видів роботи викладача. При цьому пропорційності зменшення (збільшення) різних видів роботи викладача при зменшенні (збільшенні) ставки оплати праці законодавством не передбачено, оскільки такого співвідношення передбачити неможливо. Співвідношення між видами роботи конкретного викладача визначається дуже великою кількістю чинників. Це і розклад занять, і індивідуальні плани викладачів, і плани роботи кафедри, і окремі навчальні доручення, і специфіка контингенту осіб, що навчаються, його чисельність і багато інших. При цьому дані чинники мають особливість змінюватись протягом навчального року. Студенти можуть відраховуватись та поновлюватись на навчанні, можуть змінюватись кількість та особовий склад навчальних (академічних) груп, можуть проводитись заміни викладачів (хвороба, відрядження, тощо), та інші зміни, які заздалегідь передбачити неможливо. Позивач не наводить фактичних даних існування дискримінації і відповідач не має можливості їх спростувати інакше, як заявивши, що звинувачення у дискримінації голослівні, необґрунтовані, нічим не підтверджені. Адже тільки у випадку наведення фактичних даних у відповідача виникає обов`язок і можливість їх спростування. Наявність наказу про звільнення позивача з роботи, який додано до позовної заяви, ніяким чином не може свідчити про дискримінацію і обґрунтовується тільки закінченням строку, на який укладався контракт з науково-педагогічним працівником, і якого надати у матеріали справи позивач не знайшла за необхідне. У позовній заяві відсутні відомості, у чому полягає порушення принципу рівності прав і можливостей, обмеження трудових прав позивача, приниження професійних якостей та людської гідності і чим все це підтверджується. Таким чином вимога про поновлення на роботі і оплату понаднормової роботи необґрунтовані і задоволенню не підлягають, оскільки вимагаючи поновлення, позивач забув, що науково-педагогічні працівники працюють за контрактом, а минулий контракт позивача закінчився і позивач не вимагає його подовження або укладення нового. Інші вимоги є похідними від цієї, тому також необґрунтовані. Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 94-97). 04 грудня 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 11 січня 2020 року, 13 год. 00 хв., оскільки позивачка отримала відповідь на відзив 02 грудня 2019 року, термін для надання відповіді не сплив, надано час сторонам реалізувати свої процесуальні права. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі, призначено справу для розгляду по суті на 05 березня 2020 року 13 год. 20 хв. 05 березня 2020 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 05 травня 2020 року у зв`язку із закінченням виділеного часу. 05 травня 2020 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 29 липня 2020 року у зв`язку із закінченням виділеного процесуального часу. 29 липня 2020 року по справу оголошено перерву до 04 серпня 2020 року у зв`язку з відсутністю підтвердження повноважень представника відповідача. В зазначеному судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлений позов. Позивачка та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи сповіщені належним чином. Суд, вислухавши думку представника позивачки, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Частина 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду встановлено, що між Сумським державним університетом та [PERSON] було укладено контракт на термін з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2019 року, за умовами якого позивачку призначено на посаду доцента кафедри філософії (а.с. 99). Згідно витягу з наказу Сумського Державного Університету від 31 серпня 2018 року №1547-ІІ [PERSON] переведено на 0,5 ставки доцента кафедри з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року (а.с.70). З копії витягу з протоколу №5 засідання комітету Вільної професійної спілки «Справедливість» Сумського державного університету від 17 травня 2019 року ухвалено створити в комітеті Вільної професійної спілки «Справедливість» СумДУ сектор по координації роботи з громадськими інституціями. Призначено керівником сектору доцента [PERSON] (а.с.11). 23 травня 2019 року наказом Сумського державного університету №0369-І «Про введення в дію рішення вченої ради СумДУ щодо ліквідації кафедри філософії, зокрема, ухвалено ввести в дію рішення вченої ради університету з питання «Про ліквідацію кафедри філософії»; на виконання вищезазначеного рішення кафедру філософії ліквідувати з 28 серпня 2019 року; навчальне навантаження, яке закріплене за кафедрою філософії за усіма рівнями вищої освіти, передати на кафедру психології, політології та соціокультурних технологій з дати ліквідації кафедри філософії; науково-педагогічних працівників кафедри філософії перемістити з 28 серпня 2019 року на наступні кафедри на умовах укладених контрактів: - доцента [PERSON] на кафедру конституційного права, теорії та історії держави та права;- доцентів [PERSON] , [PERSON] - на кафедру психології, політології та соціокультурних технологі (а.с.12). Відповідно до витягу з протоколу №11 засідання кафедри філософії Сумського Державного Університету від 27 травня 2019 року рекомендовано [PERSON] на продовження контракту на посаду доцента кафедри філософії терміном на три роки (а.с.13). 10 червня 2019 року позивачка подала на ім`я ректора СумДУ заяву, в якій просила припинити відрахування з заробітної плати членських внесків до профспілки працівників освіти і науки СумДУ, оскільки вона, з метою захисту своїх прав, у травні 2019 року перейшла до Вільної профспілки «Справедливість» СумДУ та обрана членом до її виборного органу (а.с.16). Наказом Сумського державного університету від 10 червня 2019 року № 1069-ІІ [PERSON] , доцента кафедри філософії звільнено з посади 31 серпня 2019 року по закінченню строку дії контракту - п.2 ст. 36 КЗпП України. Підстава - контракт [PERSON] (а.с.17). [PERSON] 18 червня 2019 року звернулась з заявою до ректора СумДУ, в якій просила надати належно завірену копію наказу №1069-ІІ від 10 червня 2019 року та пропонувала скасувати наказ про її звільнення 1069-ІІ від 10 червня 2019 року та надати їй належно завірену копію відповідного розпорядчого акту про скасування наказу (а.с.18). 27 серпня 2019 року Вільна професійна спілка «Справедливість» СумДУ звернулась з заявою до ректора СумДУ, в якій просила терміново продовжити контракт на новий термін з доцентом [PERSON] , яка є членом виборного органу профспілки і звільнення якої всупереч закону було здійснене без погодження з цим органом (а.с.19). На зазначене звернення ректор СумДУ 02 вересня 2019 року надав вільній профспілці «Справедливість» відповідь, з якої вбачається, що прохання про укладення контракту з [PERSON] не було задоволено, а наказ №1069-ІІ від 10 червня 2019 року залишиться без змін (а.с. 20). Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працiвником та власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин. Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення. Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» (в редакції на час укладення контракту з позивачкою у серпні 2016 року) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Згідно з положеннями частин 9, 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції на час укладення контракту з позивачкою у серпні 2016 року) посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. Таким чином, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 308/8168/15-ц (№ 6-254цс17), висновки якої щодо застосування норм права відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Зі змісту укладеного між сторонами в серпні 2016 року контракту його умови можуть бути змінені тільки за угодою сторін (п. 6.1) та контракт може бути розірваний з підстав, передбачених законодавством (п. 6.2). При укладенні з позивачкою контракту, строк його дії було встановлено за погодженням сторін і визначено конкретним терміном - 31 серпня 2019 року. Отже, позивачку було призначено на посаду доцента та укладено з нею контракт, який є угодою двох сторін, в якому був встановлений строк його дії. Відтак, відсутні підстави стверджувати, що трудові відносини носили безстроковий характер. Жодних заперечень проти укладання строкового контракту позивачка не заявляла та не оспорювала. Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Строк дії контракту, укладеного між університетом та [PERSON] , сплив 31 серпня 2019 року, трудові відносини між сторонами припинилися і не тривали після закінчення строку дії контракту, тому відповідач відповідно до вимог законодавства звільнив позивачку за п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Під час судового розгляду встановлено що позивачка перебувала в складі виборного профспілкового органу - Комітету Вільної професійної спілки «Справедливість» Сумського державного університету та являлась керівником сектору по координації роботи з громадськими інституціями (а.с. 57). Статтею 43 КЗпП України передбачені випадки, у яких розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу проводиться за попередньою згодою виборного органу. Це розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, його керівників, профспілкового представника, крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Ця норма встановлює необхідність отримання попередньої згоди не лише виборного органу, а і вищого виборного органу професійної спілки для членів виборного профспілкового органу і застосовується у взаємозв`язку зі ст.43 КЗпП України, якою передбачені випадки отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Обов`язковість отримання згоди профспілки на звільнення працівників в зв`язку з закінчення строку дії трудового договору, з ініціативи працівника, за згодою сторін чинне законодавство України не передбачає. Позивачка [PERSON] уклала строковий трудовий договір (контракт), виразивши свою волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Звільнення в зв`язку з закінченням строку дії трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України здійснюється з додержанням загальних вимог щодо порядку звільнення та не потребує наявності попередньої згоди виборного профспілкового органу. Враховуючи положення ст. 43 КЗпП України при припиненні трудових відносин між сторонами з підстав закінчення строку трудового договору, відсутні підстави для отримання попередньої згоди професійної спілки, членом якої є позивачка. Сторони домовилися про припинення контракту по закінченню строку його дії, тому на таку домовленість між сторонами не може впливати рішення професійної спілки. У відповідності до ст. 2-1 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час постановлення наказу про звільнення позивачки) забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. За ст. 5 вказаного Закону формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації;утиск. Посилання позивачки на її дискримінацію є безпідставними, оскільки не підтверджено будь-якими доказами, а зі змісту позовних вимог не вбачається, що позивачку обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» можна вважати дискримінацією. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів про те, що з боку відповідачів вчинено стосовно неї дії, які мають ознаки прямої дискримінації чи утиску. Звільнення позивачки внаслідок закінчення строку дії укладеного контракту не є проявом дискримінації, також як і не доведено належними та допустимим доказами вчинення по відношенню до позивачки за ознакою приналежності до профспілкового органу або за віковим цензом. З огляду на вказане, доводи позивачки щодо незаконності оскаржуваного наказу не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому позовні вимоги про визнання дискримінаційним та скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягають. Оскільки під час судового розгляду судом не встановлено підстав для поновлення позивачки на вказаній посаді, відсутні й правові підстави про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких обставин вимоги позивачки про визнання недійсним наказу №1069-11 від 10 червня 2019 року в частині її звільнення, поновлення її на посаді доцента кафедри філософії Сумського державного університету, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення позивачки, яким позивачкою обгрунтовуються вимоги в зазначеній частині. Таким чином, оскільки відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу незаконним, то й вимога позивача про відшкодування моральної шкоди з [PERSON] не підлягає задоволенню. Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення з Сумського державного університету оплату за виконані понад посадову норму навчального навантаження суд приходить до таких висновків. У відповідності до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Норми часу навчальної роботи у вищих навчальних закладах державної та комунальної форми власності (крім вищих навчальних закладів, що мають статус національного або дослідницького) визначаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки за погодженням із заінтересованими державними органами. Норми часу методичної, наукової, організаційної роботи визначаються вищим навчальним закладом. Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік. Згідно п. 2 а) рішення вченої ради Сумського державного університету, схваленої протоколом №1 від 30 серпня 2018 року, при формуванні та затвердженні штатного розпису НПП кафедр університету рекомендовано наступний принцип: обрахунок штату здійснюється із розрахунку 590 годин навчальної роботи на одну штатну одиницю НПП (а.с. 23-26). Суд не погоджується з доводами позивачки щодо встановлення в Сумському державному університеті навчального навантаження 590 годин, оскільки зазначене рішення вченої ради рекомендує принципи обрахунку штату навчальної роботи на одну штатну одиницю науково-педагогічних працівників. Обсяг методично-організаційної роботи позивачки визначений індивідуальним планом роботи та відповідно до індивідуального плану роботи викладача [PERSON] та її облік з 2018 року по 2022 року, обсяг виконаної позивачкою роботи за 2018-2019 навчальний рік склав 382 години (а.с.27-30). Також з даних звіту викладачів СумДУ за виконані навчальні доручення 2018/2019 роки, вбачається, що [PERSON] виконано 382 години (а.с. 31-36). При навчальному навантаженні на 0,5 ставки обсяг роботи позивачки повинен складати 300 годин, а тому позивачкою відпрацьовано більше максимального розміру навантаження на 82 години. Відповідно до розмірів погодинної оплати праці працівників усіх галузей економіки за проведення навчальних занять з 01 січня 2019 року, ставка погодинної оплати доцента або кандидата складає 109 грн. 50 коп. (а.с.83), а тому з Сумського державного університету підлягає стягненню 8979 грн. 00 коп. (82 год. х 109,50 грн.) недонарахованої заробітної плати. Згідно ст. 141 ЦПК України в зв`язку із частковим задоволенням позову, оскільки позивачка при подачі вказаного позову звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial