Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому вказує, що вона є власником 71/100 та 29/100 будинку [ADDRESS] . У даному житловому приміщенні зареєстровані, але не проживають, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми позивачки. З 2010 року відповідачі не проживають за вищевказаною адресою, виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації та отримали російське громадянство. З часу вибуття і по теперішній час відповідачі за місцем реєстрації в Україні не проживають, в утриманні житла участі не беруть, будинком не цікавляться. Реєстрація і не проживання відповідачів у вказаному будинку перешкоджає позивачу у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном. Позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. В судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд позову без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не надали, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не зверталися. У зв`язку з відсутністю відповідачів у судовому засіданні, суд ухвалює у справі заочне рішення у порядку ст. 280-284 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом установлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 25.06.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Корицьким А.Д. за реєстровим номером 4-2142 та договору купівлі-продажу від 12.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовим О.І. за реєстровим номером 291. Згідно відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.11.2018 № 01-71/13020, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.09.2007 року по теперішній час. Згідно відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 27.11.2018 № 01-71/13352, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25.09.2007 року по теперішній час. Згідно з копіями паспортів Російської Федерації, виданих відділом УМФС Росії у Тульській області у Зареченському районі, 28.11.2016 року [PERSON] та 08.11.2017 року [PERSON] отримали громадянство Російської Федерації. Таким чином, реєстрація відповідачів у будинку і не проживання в ньому перешкоджає власнику реалізовувати надані законом права вільно розпоряджатися належним майном. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. З`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають у будинку понад один рік, не несуть жодних обов`язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймають участі у поточних витратах на утримання квартири, усі витрати, пов`язані з утриманням житла, несе позивач. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). В силу ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали, в даному будинку не проживають без поважних причин, не несуть обов`язків щодо утримання будинку, та залишаються зареєстрованими в ньому, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за відповідачів, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування будинком, оскільки понад 1 рік не проживають в ньому без поважних причин, не користуються ним, не цікавляться спірним приміщенням та намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляють. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved