Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивачка в березні 2014 року звернулася в суд з даним позовом, в заяві вказала, що працює на шахті «Степова» з 27.07.1983 року і по даний час. 30.02.1993 року комісією по розслідуванню нещасних випадків на виробництві було складено акт про нещасний випадок на виробництві, відповідно до якого 16.10.1986 року після відпрацювання робочого дня вона їхала рейсовим автобусом додому. Під час руху, внаслідок різкого повороту, з метою уникнення зіткнення з іншим автомобілем, в автобусі відчинилися задні двері і декілька працівників шихти, в тому числі і вона, випали з автобуса. При падінні вона вдарилася об асфальтне покриття дороги і отримала травму голови, хребта та грудної клітки. Травматологічною МСЕК 05.06.2003 року їй було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 45 % втрати працездатності внаслідок трудового каліцтва. Вважає, що внаслідок отримання трудового каліцтва їй було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що вона втратила працездатність, зявилися болі в спині, серці, а тому просить стягнути завдану їй моральну шкоду з відповідача в сумі 25 000 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, з підстав вказаних у позовній заяві, крім того, вказала, що вона постійно проходить лікування і не може виконувати фізичну роботу. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що МСЕК не встановлено наявність спричиненої шкоди позивачці. Крім того, позивачці вперше було встановлено втрату працездатності в 2002 році, а не в 2003 році, як вказано позивачкою в позовній заяві. Також спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією, тому має доводитися як сам факт спричинення моральної шкоди так і її розмір. Позивачкою не обґрунтовано з чого вона виходила при оцінці розміру відшкодування їй моральної шкоди заподіяної трудовим каліцтвом. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 25.08.1983 року вбачається, що остання була прийнята на роботу на шахту №10 «Великомостівська» 27.07.1983 року. На даний час [PERSON] працює на посаді провідного інженера з капітального будівництва технічної служби. Загальний стаж роботи становить 30 років. З акту № 119 про нещасний випадок на виробництві від 30.12.1993 року вбачається, що 16.10.1986 року о 17:00 год. після відпрацьованого робочого дня [PERSON] їхала рейсовим автобусом, наданим адміністрацією шахти, в м. Червоноград до місця свого проживання. В районі р. Солокія на зустріч автобусу їхав на великій швидкості вантажний автомобіль, щоб уникнути зіткнення водій автобуса різко повернув в сторону узбіччя внаслідок чого задні двері автобуса раптово відчинилися і декілька працівників, в тому числі і [PERSON] випали з автобуса. [PERSON] вдарилася до асфальтованого покриття дороги і отримала травму голови, хребта та грудної клітки. Як вбачається з виписки з акту огляду у МСЕК Серії ЛВА-2 № 012014 від 29.05.2002 року, [PERSON] було встановлено 30 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Відповідно до довідки Травматологічної МСЕК Серії ЛВА-2 № 012514 від 05.06.2003 року, [PERSON] 26.05.2003 року було оглянуто та встановлено 45 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивачка неодноразово перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачкою виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч. 3 ст. 34 ЗУ від 23.09.1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» так і ст. 9 ЗУ «Про охорону праці», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівником внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до законодавства України. Згідно п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши частково працездатність на виробництві, позивачка не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинна проходити курс лікування у зв'язку з професійною хворобою, обмежена в життєдіяльності, а тому суд вважає, що їй завдана моральна шкода. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved