Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яку уточнила та просить визнати недійсними договір комісії від 26.12.2008 р. та договір купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 р. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 04.02.2014 р. вона дізналась про несплату податків відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] при здійсненні відносно неї шахрайських дій. Тому вважає, що вказані відомості підтверджують факт незаконного, шахрайського заволодіння її майном. На думку позивачки [PERSON] присвоїв собі грошові кошти у сумі 3 млн. грн. та щоб уникнути відповідальності за їх присвоєння у 2011 році підписав з [PERSON] договір 2008 р. про нібито поруку за [PERSON] хоча п.1.4 Договору комісії передбачено, що кошти від продажу квартири є власністю [PERSON], а порука була нібито за повернення боргу за договором позики від 26.12.2008 р. між позивачкою та [PERSON], за умовами якого позивачка отримала 108800 доларів США. До цього договору 13.02.2009 р. та 14.01.2010 р. були внесені зміни про отримання позики в сумі 135400 доларів США та 217400 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між позивачкою та відповідачем було укладено договір іпотеки. Відповідач [PERSON] примусив позивачку додатково укласти спірний договір комісії з [PERSON] на продаж її квартири, який як і договір позики був укладений 26.12.2008 р. При укладанні договору іпотеки, приватний нотаріус наклала заборону відчуження квартири позивачки, і у той же день посвідчила договір комісії з [PERSON] на відчуження її квартири, що свідчить на думку позивачки про змову [PERSON] з [PERSON] позбавити [PERSON] належної їй квартири. 04.01.2011 р. позивачка дізналася про те, що її квартира була куплена за договором комісії відповідачем [PERSON] Позивачка зазначає, відповідно до ст.203, 215 та 232 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним у разі, якщо він укладений в результаті злонавмисної домовленості представника з іншою стороною. У такому разі довіритель має право солідарно вимагати від [PERSON] і [PERSON] відшкодування збитків та моральної шкоди. Тому позивачка вважає, що у результаті злонавмисної домовленості відповідачів [PERSON] з [PERSON] з її власності вибула квартира. Оскільки про злонавмисну домовленість між [PERSON] та [PERSON] позивачка дізналась у 2013 році від слідчого, який вів кримінальну справу, строк позовної давності нею не порушено. [PERSON] просить визнати недійсними договори купівлі-продажу її квартири та комісії на підставі ст.ст.228, 232 ЦК України. В листопаді 2011 року по пошті [PERSON] отримала повідомлення - звіт комісіонера [PERSON] про те, що він її коштами розрахувався з [PERSON] за вищезазначеним договором позики та повідомляє її про наявність у неї боргу перед [PERSON] у сумі 14 млн. 3 тис. 862 грн. 40 коп. згідно акту приймання - передачі грошових коштів від 16.07.2010 р. Таким чином, відповідач [PERSON] повинен був задекларувати у ДПІ у Київському районі м. Харкова дохід від нарахованих [PERSON] грошових коштів у сумі 14003862,40 грн. та сплатити з цієї суми 2100579,36 грн. податку на дохід фізичної особи, що ним зроблено не було. Відповідач [PERSON] після того як присвоїв грошові кошти позивачки від продажу квартири, отримав дохід у розмірі 3000000 грн., також не сплатив з цих коштів 450000 грн. податку на доходи фізичної особи. Наявність вказаних обставин на думку позивачки свідчить про наміри сторін договору купівлі-продажу порушити діюче законодавство України щодо своєчасної та повної сплати податків та зборів, що передбачено ст.ст. 163.1.1; 164.1.1; 164.2.14 Податкового Кодексу України. Також позивачка просить врахувати, що згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, актам Президента України, постановам КМУ, актам інших органів державної влади України, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Від відповідачів [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли до суду заяви про застосування строку позовної давності та відмови у позові. В судове засідання відповідачі повторно не з'явились, повідомлялись належним чином про місце і час судового розгляду, тому суд розглядає справу в їх відсутність згідно ст.169 ЦПК України. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 26.12.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір комісії, згідно якого комісіонер [PERSON] зобов'язався за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу від свого імені, продати квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.6-7). Згідно ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Предметом договору комісії є посередницька послуга, тобто комісіонер [PERSON] повинен був укласти від свого імені, але за рахунок комітента [PERSON] договір купівлі-продажу квартири. Згідно ст.1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за яким комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. В договорі комісії від 26.12.2008 р. були зазначені всі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу квартири, а саме: описаний предмет договору (квартира [ADDRESS]), описано правовстановлюючі документи, на підставі яких [PERSON] належить квартира, та мінімальну ціну майбутнього продажу в сумі 3000000 грн. За договором комісії право власності на квартиру не переходить, а виникає лише обов'язок комісіонера надати посередницькі послуги з відчуження майна, тому наявність а/або відсутність заборони відчуження на майно, щодо якого укладається договір комісії не є перешкодою для його укладання. На момент укладання договору комісії сторонами надано всі необхідні та достатні документи для його посвідчення. 16.07.2010 р. [PERSON], який діяв як Продавець та одночасно як Комісіонер за договором комісії, укладеним з [PERSON], продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.8-9). Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет і ціну договору. Договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторін за всіма суттєва умовами. [PERSON], як продавцем, що був одночасно комісіонер за вищезгаданим договором комісії, укладеним з [PERSON], нотаріусу надано всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу, в тому числі згоду іпотекодержателя [PERSON] на відчуження предмету іпотеки, що зазначено у пункті 7 вищевказаного договору купівлі-продажу. Також у договорі купівлі продажу від 16.07.2010 р., крім інших умов було описано майно, яке відчужується та ціну продажу квартири. Договір купівлі-продажу, вчинений комісіонером на підставі договору комісії. В пункті 6 договору купівлі-продажу квартири мається застереження про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває в іпотеці та існує заборона на її відчуження. Проте, порушення припису даного пункту не сталося, оскільки кредитором [PERSON] було надано згоду на продаж даної квартири, і, як результат, переведення боргу на набувача, що встановлено п.7 Договору купівлі-продажу квартири. Набувач, в даному разі покупець, також надав свою згоду, що встановлено п.10 зазначеного договору. Отже, договори комісії та купівлі-продажу повністю відповідають вимогам чинного законодавства України та містять всі істотні умови, передбачені законом для таких договорів. Позивачка [PERSON] в позовній заяві просить визнати зазначені договір купівлі-продажу її квартири та комісії недійсним з підстав, передбачених ст.ст.228, 232 ЦК України, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] повинен був задекларувати у ДПІ у Київському районі м. Харкова дохід від нарахованих [PERSON] грошових коштів у сумі 14003862,40 грн. та сплатити з цієї суми 2100579,36 грн. податку на дохід фізичної особи, що ним зроблено не було, а відповідач [PERSON] після того як присвоїв грошові кошти позивачки від продажу квартири, отримав дохід у розмірі 3000000 грн., також не сплатив з цих коштів 450000 грн. податку на доходи фізичної особи. Позивачка вважає, що наявність наведених нею обставин свідчить про наміри сторін договору купівлі-продажу порушити діюче законодавство України щодо своєчасної та повної сплати податків та зборів, що передбачено ст.ст.163.1.1; 164.1.1; 164.2.14 Податкового Кодексу України, тому враховуючи вимоги ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України, просить суд визнати спірні договори недійсними. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 228 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Згідно ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Позивачка не надала доказів, підтверджуючих невідповідність закону спірних договорів комісії від 26.12.2008 р. та купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 р., і спрямованість спірних договорів на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Також позивачкою не надано доказів того, що зміст правочинів, які позивачка просить визнати недійсними, суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Крім того, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Позивачкою не надано доказів того, що не сплата відповідачами податків та зборів, передбачених ст.ст.163.1.1; 164.1.1; 164.2.14 Податкового Кодексу України, порушує законні права позивачки та не зазначено в чому саме полягає порушення прав позивачки. Суд, розглядаючи справу, повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Статтею 232 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Згідно ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. В судовому засіданні не доведено наявність зловмисної домовленості відповідачів при укладанні спірних договорів. В договорі комісії від 26.12.2008 р. були зазначені всі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу квартири, описаний предмет договору та правовстановлюючі документи, на підставі яких [PERSON] належить квартира, а також мінімальну ціну майбутнього продажу в сумі 3000000 гривень. Відповідач [PERSON], укладаючи 16.07.2010 р. з [PERSON] спірний договір купівлі-продажу квартири, діяв не як представник власника квартири [PERSON] за довіреністю, а як комісіонер за договором комісії, укладеним з [PERSON] 26.12.2008 р., відповідно до умов договору комісії, тому відсутні підстави вважати наявність зловмисної домовленості відповідачів при укладанні спірних договорів. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачкою та її представником не надано доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними договору комісії від 26.12.2008 р. та договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 р., із зазначених у позовній заяві підстав. Крім того, згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позові. Договір комісії від 26.12.2008 р. був укладений особисто позивачкою, а про укладання спірного договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 р. позивачка дізналась 04.01.2011 р., що зазначається нею в позові (т.1 а.с.3-5). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] і відповідач [PERSON] подали заяви про застосування строку позовної давності та просили відмовити в задоволенні позову про визнання недійними договору комісії від 26.12.2008 р. та договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 р. на підставі ст.267 ЦК України (т.1 а.с.55, 57-59). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договору комісії від 26.12.2008 р. та договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2010 р. задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed