Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. В підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що 01.06.1991 року зареєструвала шлюб з відповідачем у Торчиновицькій сільській раді Старосамбірського району Львівської області за актовим записом № 7. Від подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Вона являється інвалідом другої групи загального захворювання. Пенсії, яку отримує, не вистачає на утримання сина та її потреби. Крім цього, частина коштів йде на придбання ліків. Натомість, відповідач тривалий час знаходиться на заробітках за кордоном та має можливість фінансово утримувати сімю. А тому просить постановити рішення, яким стягувати з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1 000 грн. щомісячно довічно. Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2014 року було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] повністю задоволено. Згідно ухвали Самбірського міськрайонного суду від 29 травня 2017 року рішення суду скасовано і справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, просила його задовольнити. Пояснила, що являється інвалідом 11 ї групи. На даний час стан здоровя у неї різко погіршився, про що засвідчують відповідні медичні документи. У звязку з подорожчанням медичних препаратів пенсії, яку вона отримує по інвалідності, не вистачає навіть на харчування, не те, що на лікування. Крім того, син навчається на платному відділенні у вищому навчальному закладі, знаходиться на повному її утриманні. Відповідач належним чином його не утримує, хоч має таку можливість, так як з 2001 року перебуває на заробітках за кордоном в Португалії, працює, про що засвідчують грошові кошти, які містились на його депозитних рахунках в банківських установах і які він незаконним шляхом зняв. Представник позивача [PERSON] вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки із урахуванням майнового стану позивачки та стану її здоровя остання потребує допомоги, яку відповідач в силі надавати. Посилання сторони відповідача на те, що доходи [PERSON] перевищують мінімальний прожитковий мінімум, встановлений державою, не може служити правовою підставою для відмови у позові, оскільки таке перевищення дуже незначне і не може забезпечити позивачці нормального лікування, харчування. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача [PERSON] позову не визнав, просить у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у поданому ним письмовому запереченні, яке підтримав в судовому засіданні і зазначив, що у 2006 році фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, а відтак відповідачу не було відомо про те, що у 2012 році позивачці було встановлено другу групу інвалідності. У звязку з погіршенням свого майнового стану наприкінці 2013 року початку 2014 року відповідач вимушений був забезпечувати себе за рахунок грошових заощаджень та припинив сплачувати аліменти на утримання свого сина. Пояснив, що у відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 75 Сімейного кодексу України позивачка не є такою, що потребує матеріальної допомоги, оскільки її доходи в сукупності перевищують встановлений законом прожитковий мінімум. З тих підстав у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.06.1991 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем у Торчиновицькій сільській раді Старосамбірського району Львівської області за актовим записом № 7, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-СГ № 250216, виданого Торчиновицькою сільською радою Старосамбірського району Львівської області 01.06.1991 року. Від подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-СГ№ 000200, видане Самбірським міським відділом РАГС Львівської області). Згідно копії пенсійного посвідчення серії ААЖ № 758188, виданого Пенсійним фондом України 30.05.2012 року, позивачка являється інвалідом другої групи загального захворюванн повічно. З довідки № 2019 житлово експлуатаційною контори № 2 м. Самбора убачається, що син позивачки [PERSON] проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Син позивачки [PERSON].Т. навчається у Дрогобицькому державному педагогічному унівеоситеті імені [PERSON] ша платному відділенні. Вартість навчання становить 7\~900 грн. Відповідач матеріальної допомоги позивачці не надає. Дана обставина підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], які пояснили, що у позивачки скрутне матеріальне становище. Вона разом з сином постійно хворіє, відповідач зовсім їй не допомагає. Зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що позивачка продала всі золоті вироби, щоб лікуватися. Допитаний як свідок син сторін [PERSON] підтвердив, що батько принижував його і матір, не утримував їх, обзиваючи неробами. У звязку зі скрутним матеріальним становищем неповнолітнім він вимушений був працювати: складав будиночки для бжіл, працював на будівництві. Суд надає віри цим показанням, вважаючи їх в силу ст. ст. 76 79 ЦПК України належними, допустимими та достовірними, оскільки такі дані незацікавленими особами, обгрунтовують вимоги позивачки, містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. З тих підстав суд вважає, що показання допитаної у якості свідка рідної сестри відповідача [PERSON] щодо факту існування неприязних відносин між позивачкою та родиною відповідача не спростовують показань вищевказаних свідків щодо ненадання позивачці відповідачем матеріальної допомоги, а її посилання на те, що у 2017 році відповідач не працював, що унеможливлювало надання такої допомоги, не підтверджуються будь якими доказами, а, навпаки, доводять таку можливість, на яку зіслалась у своїх показаннях свідок, зазначивши, що з депозитрахунку відповідач зняв гроші з банку в сумі 10\~000 євро. Суд також не надає віри показанням свідка [PERSON] - племінниці відповідача, про те, що у 2015 році він позичив в неї 3 000 євро, на даний час він не працює, оскільки в силу ст. 90 ЦПК України такі показання свідка доказом не являються. Як убачається із наявних у справі письмових доказів довідок, виданих Пенсійним фондом України у м. Самборі, розмір пенсії позивачки становив: - з січня по 01 жовтня 2014 року -1112 грн. 34 коп; - з жовтня 2014 року по 01 вересня 2015 року -1046 грн. 62 коп.; - з 01 вересня 2015 року по 01 травня 2016 року 1171 грн. 62 коп.; - з 01 травня 2016 року по 01 грудня 2016 року 1277 грн. 62 коп.; - з 01 грудня 2016 року по 01 червня 2017 року - 1344грн. 62 коп. - з 01 червня 2017 року по 01 вересня 2017 року 1409 грн. 62 коп.: -з 01 жовтня 2017 року по теперішній час - 1452 грн. Згідно представлених стороною позивачів письмових доказів висновків лікарів убачається, що [PERSON] хворіє з приводу захворювань щитовидної залози, неврологічних розладів, зокрема, в неї наявний симптом Пастернацького, захворювання гінекологічного характеру, у звязку з чим їй було призначено лікування (а.с 96 99, 110 -118, 183 250). Із досліджених в судовому засіданні квитанцій, що підтверджують придбання позивачкою медикаменті, відолмо, що тільки за період з січня по лютий 2018 року остання на лікування витратила 3\~346 грн. 65 коп., в той час, як її доходи становили 2\~904 грн.(а.с 172 - 250). Інших доходів у позивачки немає. Суд вважає, що ця сума є явно недостатньою для прожиття особи (харчування із урахуванням стану здоровя, сплата житлово комунальних послуг, утримання сина, санаторно курортне лікування) і суперечить положенням п.2.3 ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ст. 48 Конституції України, у відповідності до якої кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Отже, в силу ст.80 ЦПК України позивачкою наведено достатньо доказів щодо обгрунтування своїх позовних вимог в частині визнання її такою, що вона потребує матеріальної допомоги, так як вона є непрацездатною, являється інвалідом II - ої групи довічно, хворіє, на що витрачає значні кошти, має на утриманні сина. Такої допомоги відповідач відповідач їй не надає. Такі докази є належними, допустимими та достовірними, які суд приймає до уваги, оскільки такі, ураховуючи предмет спору, характер спірних правовідносин (виплата аліментів, які носять не одноразовий характер, а є періодичними платежами, суд розглядає спір з урахуванням платоспорожності відповідача, в тому числі, на час постановлення рішення), а відтак відхиляє заперечення представника відповідача у задоволенні клопотання сторони позивачів про долучення до справи цих письмових доказів, які обгрунтовують позовні вимоги, так як, на його думку, такі суперечать положенням ст. 131 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час предявлення позову) та ст.83 ЦПК України (в редакції від 24. 08. 2018 року. У відповідності до ч. 1, 2, 3 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати таку допомогу. Як було встановлено судом, відповідач тривалий час знаходиться на заробітках за кордоном та має можливість фінансово підтримувати сімю, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами: повідомленнями банківської установи, які засвідчують наявність в нього коштів на депозитрахунку станом на 27. 11. 2014 року, на які був накладений арешт і які він частково зняв протягом 2014 2015 року ( станом від 19. 08. 2015 року залишок становив 6\~251, 92 євро). Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» № 20 від 01. 07. 2016 року [PERSON] відкритих рахунків у банківській установі не мав. (а.с. 90 94), про що підтвердила допитана у якості свідка [PERSON] - рідна сестра відповідача,. Жодних доказів про те, що ці кошти відповідач витратив на власні потреби, в силу ст. 81 ЦПК України ним до суду не представлено. Посилання відповідача на ту обставину, що він допомагав дружині, що підтверджується наявними у справі поштовими переказами, суд не бере до уваги, оскільки такі кошти були призначені для сина, що не є предметом спору у даній справі, і надсилались позивачці до часу звернення нею до суду з даним позовом, тобто до 2014 року. (а.с. 35 72) Також суд не приймає до уваги тверджень сторони відповідачів на те, щоповнолітнійсин зоб вязаний утримувати свою матір позивачку по справі і надавати їй допомогу, так як той не працює, продовжує навчатися. Як на одну з підстав відмови у задоволенні позову відповідач посилається на те, що в силу ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України дохід позивачки перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом, а відтак вона не являється такою, що потребує матеріальної допомоги. Суд не погоджується з таким висновком, оскільки різниця між прожитковим мінімумом та доходами позивачки є незначною, а саме: 1)з 01.03.2014 по 01.10.2014 -163,34 грн.(1112,34 949); 2)з 01.10.2014 по 01.09.2015 -97,62 грн. ( 1046,62 949); 3)з 01.09.2015 по 01.01.2016 - 222,62 грн. ( 1171,62 949); 4)з 01.01.2016 по 01.05.2016 - 41,62 грн. (1171,62 -1130); 5)з 01.05.2016 по 01.12.2016 -97,62 грн. (1227,62 -1130); 6)з 01.12.2016 по 01.05.2017 -97,62 грн.(1344,62 1247); 7)з 01.05.2017 по 01.10.2017 -97,62 грн. (1409,62 -1312); 8)з 01.10.2017 по 01.12.2017 - 140 грн. ( 1452 -1312); 9) з 01.12.2017 по 01.02.2018 -79 грн. (1452 1373). Отже, у відповідності до ст. 80 ЦПК України суд вважає достатніми зазначені докази сторони позивачів щодо задоволення позовних вимог, так як наявні юридичні складові, передбачені ст.ст. 75 76 СК України. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно бути законним та обгрунтованим на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні. Суд вважає, що при вирішенні спору у даній справі необхідно дотриматися принципу справедливості із урахуванням індивідуальної оцінки становища сторін, про що зазначено у п. 3 ст. 2 Статуту ООН, оскільки тільки завдяки справедливому судочинству можна втілити в правову реальність справедливість як ідею права завдяки гнучкості норм, що дає можливості розвивати і пристосовувати право, відновити справедливість і має істотне значення для концепції справедливого стану, права, а особливо судового рішення. Беручи до уваги, що позивачка постійно тривалий час хворіє, є інвалідом другої групи, значні кошти витрачає на лікування, що унеможливлює можливість покращити своє здоровя посиленим харчуванням, санаторно курортним лікуванням, відповідач має можливість матеріально утримувати її, жодних доказів про те, що він хворіє, не може працювати, має на утриманні інших осіб, до суду ним не представлено, позовні вимоги слід задовольнити. Згідно ч. 1, 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Позивачка просить стягувати з відповідача в її користь аліменти щомісячно в розмірі 1\~000 грн. Беручи до уваги, що син батьків, будучи на даний час повнолітнім, продовжує навчатися, не працює, суд із урахуванням зазначених обставин вважає, що такий розмір, визначений самою позивачкою, буде достатнім для її проживання. Водночас, у відповідності до диспозиції ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом змінено за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального стану. За таких обставин суд вважає, що позов в про стягнення з відповідача в користь позивачки аліментів не може стягуватися довічно.

Outcome: partial