Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 гривень, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутність. Представник відповідача подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що від спільного шлюбу сторони мають дитину\~ [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , (актовий запис про народження № 1114 від 19.11.2008 року). В свідоцтві про народження дитини в графі «мати» зазначено\~ [PERSON] , в графі «батько» [PERSON] . На теперішній час сторони шлюб розірвали, припинили відносини та мешкають окремо. З пояснень позивачки та позову вбачається, що дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, відповідач участі в матеріальному забезпеченні дитини не приймає та не допомагає. Відповідач не відмовляється від обов`язку утримання своєї дитини, однак обмежений в можливостях утримання своєї дитини через те, що на даний момент є безробітним, його батьки [PERSON] та [PERSON] є пенсіонерами і фактично перебувають на його утриманні. Відповідно до частини другої статті 51\~Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За заявою того з батьків, з яким проживає дитина, суд виносить рішення про стягнення аліментів з другого з них. Після того, як таке рішення набирає законної сили, у платника виникає зобов`язання перед одержувачем по сплаті сум на утримання дитини в розмірі, встановленому рішенням суду. Згідно ч. 8 ст.\~7\~СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Стаття 182 Сімейного кодексу України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року по справі № 161/10751/16-ц, де зазначається, що: «суд врахував усі надані сторонами докази, вказані вище положення\~СК України\~та правильно визначив розмір аліментів, з урахуванням стану здоров`я позивача, його доходів та інших понесених ним витрат». Тобто без дослідження цих обставин під час розгляду справи і надання їм відповідної правової оцінки не можна правильно встановити розмір аліментів, що підлягає стягненню, і, відповідно, винести законне і обґрунтоване судове рішення. Отже, виходячи з матеріалів справи, враховуючи положення\~ст. 184 СК України, з огляду на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, суд вважає обґрунтованим позов [PERSON] , однак таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на обмежені можливості відповідача. З огляду на що, суд вважає за можливе визначити аліменти у 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ним повноліття. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: partial