Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що 25.05.2012 було розірвано шлюб між сторонами рішенням Карлівського районного суду. Від шлюбу сторони мають двох дочок: [PERSON] та [PERSON] , які проживають з позивачем у м.Нововолинськ. Відповідач проживає у Полтавській області, життям дочок не цікавиться, не допомагає у вихованні, має заборгованість по сплаті аліментів. На даний час у позивача з`явилася можливість з`їздити з дочками на відпочинок до Італії . Однак, для цього потрібний письмовий дозвіл батька, який категорично відмовляється його давати, змушуючи позивача відмовитися від заборгованості по аліментах. Отже, вирішити дане питання можливо лише в судовому порядку. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач позов не визнав, не хоче, щоб діти виїжджали за кордон, причини не пояснив, участі у вихованні дітей не приймає останні кільки років, коштів не має. Представник третьої особи не заперечувала проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові докази, а також звукозапис телефонної розмови, де відповідач відмовився надавати дозвіл на виїзд дітей, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25.05.2012 (а.с.6). Позивачка та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.6,7). Згода відповідача на тимчасовий виїзд дітей за межі України у передбаченій законом формі відсутня. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою КМУ від 07.05.2014 року №152. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон…За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що тимчасовий виїзд дітей до Італії, виправдане забезпеченням права дітей на належний фізичний, духовний та моральний розвиток. Окрім того, судом враховується, що відповідач свідомо обмежив себе у здійсненні прав батька, так як не спілкується з дітьми. До такого висновку суд дійшов з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», яке підлягає застосуванню на території України, так як згідно ст.9 Конституції України, ст.8 ЦПК України Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є частиною національного законодавства. Заява [PERSON], який є громадянином Латвії, в частині провадження щодо опіки стосувалась того, що 5 грудня 2003 року суд першої інстанції ухвалив рішення на користь [PERSON] і позбавив заявника батьківських прав щодо дитини, проживаючої разом з матір`ю на території України, мотивуючи рішення тим, що заявник не виконував належним чином свої батьківські обов`язки, зокрема, він не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з нею і взагалі втратив до дитини інтерес. Суд також взяв до уваги те, що заявник не скаржився до місцевих органів опіки та піклування на те, що [PERSON] забороняла йому бачитись із дитиною. Суд не взяв до уваги доводи заявника щодо неможливості брати участь у вихованні дитини в зв`язку із забороною в`їзду на територію України, зазначивши, що заявник не зустрічався із сином з січня 2003 року. Даним рішенням визнано порушення державою Україна статті 8 Конвенції відносно заявника, так як заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Стверджуючи дане порушення, Європейський суд з прав людини зазначив, «…що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інте\-ре\-сами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78)». Повертаючись до обставин даної цивільної справи, суд зазначає, що відсутність згоди відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон фактично порушує права дітей на свободу пересування, належний фізичний та культурний розвиток. При цьому, суд визнає, що з огляду на мету та незначну тривалість виїзду дітей за кордон, враховуючи відсутність обґрунтованих підстав для відмови батька у цьому, обмеження прав відповідача є незначним та врівноважено найвищими інтересами дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved