Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу серії АЕІ №508828 від 14.12.2001р. і знаходиться по [ADDRESS] , проживають та зареєстровані вона (позивачка), а також її син [PERSON] , онука [PERSON] та матір [PERSON] , а також значаться формально зареєстрованими її дочка (відповідачка) [PERSON] та її онуки [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що відповідачка [PERSON] разом з своїми малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають у спірному будинковолодінні з березня 2017р., добровільно відмовившись від права на користування таким, що підтверджується актами обстеження сім`ї від 13.08.2018р. та від 17.12.2019р., а проживають із новоутвореною сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Покликається на те, що хоча відповідачка [PERSON] разом з своїми малолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] , зареєстровані у її житловому будинку, однак не сплачують плату за комунальні послуги, не несуть жодних витрат по утриманні житлового будинку та не приймають участі в спільному побуті, їхніх особистих речей в спірному будинку не має, що свідчить про втрату ними інтересу до такого, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагують. Стверджує, що жодних перешкод у користуванні відповідачкою та її дітьми житловим будинком вона (позивачка) не створювала і не створює, такі самостійно виселилися ще у березні 2017р. Крім того, зазначила, що її онуки [PERSON] і [PERSON] є забезпечені житлом за місцем проживання своєї матері (відповідачки) [PERSON] . З огляду на наведене, просить суд визнати відповідачку [PERSON] та її малолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні заявлені нею позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, покликаючись на обставини викладені нею в позовній заяві, зокрема вказала, що відповідачка разом своїми малолітніми дітьми покинули приміщення її житлового будинку в 2017р., так як між ними часто виникали конфлікти, не змогли знайти спільної мови, та із цього часу вони у такому не проживають і не мають особистих речей. Вказала, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, просить залишити за нею. Представника позивачки - адвокат Ленько М.Ю. в судовому засіданні підтримала заявлені її довірителькою позовні вимоги. Зазначила, що позивачка [PERSON] є власником будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та захищає свої права передбачені ст.391 ЦК України. Вважає, що позивачка звернулась до суду з обґрунтованими позовними вимогами, обставини яких знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, зокрема те, що відповідачка [PERSON] добровільно забрала свої речі та протягом 4 років не зверталась до суду з позовом про її вселення, не допомагає у сплаті комунальних послуг, має у власності власне житло, а тому не будуть порушенні її права та права малолітніх дітей. З вказаних підстав, просила суд задовольнити заявлені позивачкою позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та діє як законний представник від імені та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, покликаючись на те, що 01.03.2017р. вимушено покинула разом із дітьми місце реєстрації, її вигнали із будинку, з її речей в такому залишився диван, а також просить повернути їй вкладені нею кошти у господарство позивачки. Підтвердила ту обставину, що на даний час спільно із своїми малолітніми дітьми проживає у [ADDRESS] , зокрема, у житловому будинку, який належить їй на праві власності. Представник відповідачки - адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, покликаючись на те, що відповідачка [PERSON] спільно з дітьми вимушено покинула місце реєстрації, - позивачка [PERSON] вигнала їх, оскільки відносини між ними не склалися. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області як органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначив, що органом опіки та піклування надано висновок від 17.05.2021р., згідно якого не має перешкод у визнанні малолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачка [PERSON] разом із чоловіком придбали власне житло, у якому створені належні умови для проживання та навчання дітей. Вказав, що не бачить перешкод в задоволенні позовних вимог. Ухвалою судді від 31.03.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.09.2020р. витребувано з Служби у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування письмовий висновок відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України щодо можливості визнання [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.04.2021р. задоволено клопотання представника позивачки, залучено Судововишнянську міську раду Мостиського району Львівської області як орган опіки та піклування і зобов`язано Судововишнянську міську раду Мостиського району Львівської області як орган опіки та піклування надати письмовий висновок відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України щодо можливості визнання [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15.06.2021р. закрито підготовче провадження у справі та призначену таку до судового розгляду, а також виключено Службу у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] (на даний час Яворівського району, відповідно до Постанови ВР України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 року № 807-IX, яка набрала законної сили 19.07.2020 року, Верховна Рада України постановила: утворити Яворівський район (з адміністративним центром у місті Яворів), до складу якого входить територія Мостиської міської, Судововишнянської міської, Шегинівської сільської територіальних громад, та ліквідувала у Львівській області: Мостиський район), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВХ №702318, виданого 29.09.2005р. (підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу за зареєстрованим №4194 від 14.12.2001р.). Відповідачка [PERSON] є дочкою позивачки (власниці вказаного житлового будинку) та значиться зареєстрованою в даному житловому будинку [ADDRESS] з 1982р. (з народження) і по даний час. Малолітні діти відповідачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , від дня народження зареєстровані за місцем проживання і реєстрації матері, тобто у житловому будинку, який належить на праві власності позивачці. Зазначені обставини підтверджуються актом обстеження сім?ї від 23.06.2020р., який складено комісією, а також повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області з відмітками про зареєстроване місце проживання відповідачки. Факт відсутності проживання та користування житловим приміщенням відповідачкою [PERSON] у спірному будинку підтверджується актами обстеження сім?ї від 13.08.2018р., 17.12.2019р., 23.06.2020р. та 26.08.2020р.р., які складені комісією Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області, згідно яких остання та її малолітні діти [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , не проживають за зареєстрованою адресою, лише формально у такому прописані, а проживають з березня 2017р. по [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] та її малолітні діти, будучи зареєстрованим у вказаному вище житловому будинку, який належить позивачці [PERSON] на праві власності та знаходиться в [ADDRESS] , однак фактично в такому будинку не проживають впродовж більш як 3 роки та з часу фактичного їх виселення у спірному будинку відсутні належні відповідачці і її дітям речі (є лише диван, який зберігається на горищі). Водночас судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником будинку, і відповідачкою не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області не реєструвався; із часу виселення - з березня 2017р. проживала у житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] Львівської власності, який придбала 03.11.2020р., що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.11.2020р., зареєстрованим в реєстрі за №376. Отже, місце проживання відповідачки [PERSON] від березня 2017р. є постійним її місцем проживання, і жодних дій щодо забезпечення та реалізації свого права на користування житловим приміщенням у будинку, що належить на праві власності позивачці [PERSON] така не вчиняла, витрат по утриманню будинку не несе. Позивачка [PERSON] , як власниця будинку, вперше заявила свою вимогу щодо захисту свого права власності лише в грудні 2019р. та вказала, що жодних перешкод у користуванні відповідачкою та її дітьми житловим будинком вона (позивачка) не створювала та не створює, такі самостійно виселилися ще у березні 2017р., і на даний час мають у власності інше житло, де постійно проживають. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є дочкою позивачки [PERSON] , тобто є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, що підтверджується матеріалами справи, та з дозволу власника житла було зареєстровано місце проживання у ньому відповідачки. Місцем проживання дітей [PERSON] і [PERSON] зареєстровано у цьому ж будинку з тих підстав, що на час їх народження спірний будинок був зареєстрованим місцем реєстрації їх матері. Отже, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18. Отже, у разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідачка [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а значиться там лише формально зареєстрованою, не бере участі в його утриманні, з часу її відсутності у спірному буднковолодінні відсутні її речі, позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Що ж стосується позовних вимог про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження Як уже зазначалося вище, малолітні діти відповідачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , від дня народження зареєстровані за місцем реєстрації їх матері (відповідачки), тобто у житловому будинку, який належить на праві власності позивачці, однак не проживають за зареєстрованою адресою, лише формально у такому прописані, а проживають з березня 2017р. у житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] Львівської власності, який належить на праві власності їхній матері (відповідачці [PERSON] ). Отже, у матері малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , - відповідачки [PERSON] є власний житловий будинок і діти можуть буди зареєстровані у такому. Крім того, судом при розгляді справи враховується висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Судововишнянської міської ради від 17.05.2021р., затверджений рішенням виконавчого комітету Судововишнянської міської ради від 21.05.2021р. №79, відповідно до якого, відповідачка [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] та малолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] з 2017р. не проживають за місцем реєстрації матері. У 2020р. відповідачкою [PERSON] разом з чоловіком придбано власне житло за адресою: [ADDRESS] Львівської власності, у якому створені належні умови для проживання та навчання дітей. Зазначили, що на момент виникнення спору відповідачка не мала власного житла та можливості виписати своїх малолітніх дітей. Вказали, що з урахуванням інших документів, що стосуються справи, рекомендували визнати відповідачку та її малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Суд відхиляє доводи сторони відповідача про порушення, у випадку задоволення позову, прав малолітніх дітей на житло, оскільки вказані доводи є необґрунтованими у зв`язку із тим, що спірний житловий будинок з 2017 року не є місцем постійного проживання матері чи батька дітей, а позивачка є бабусею дітей, отже не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням відповідачку та її неповнолітніх дітей. Також судом встановлено та не заперечується відповідачкою, що вона разом із дітьми мешкає у житловому будинку загальною площею 71,8кв.м., житловою площею 32км.м, який належить їй (відповідачці [PERSON] ) на праві власності, та з моменту свого виселення зі спірного будинку така не вчиняла жодних дій з метою забезпечення і реалізації свого права на користування спірним житлом, самостійно обрала місце проживання (своє та дітей) інше житло, де жила протягом трьох років. Зрештою, матеріали справи не містять доказів, що відповідачка [PERSON] намагалась вселитись у спірний будинок. Вказане може свідчити про те, що остання має намір зберегти формальне, а не фактичне місце проживання. За змістом положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року, справа № 658/1046/19, провадження № 61-1687св21 (врахування судом обставин належності особам, яких виселяють із спірного житла, іншого житла на праві власності). З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом також підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 768,40грн., що підтверджується поданою нею квитанцією №967242РК від 24.12.2019р. (платник: [PERSON] , банк платника: АТ АКБ «Львів»). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, однак з урахуванням думки позивачки [PERSON] судові витрати слід залишити на нею.

Outcome: approved