Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 22 січня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, актовий запис №01. Від даного шлюбу в них народилося двоє дітей, а саме донька [PERSON], [INFO] та син -[PERSON], [INFO]. Однак, подружнє життя у них не склалося, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, внаслідок чого їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Тому просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 22 січня 2011 року у виконавчому комітеті Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, актовий запис №01. До початку розгляду справи по суті позивачка [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить стягнути з [PERSON], [INFO] на її користь, аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме доньки [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно на двох дітей, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що їхні діти, а саме: донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO], на даний час проживає разом з нею. Відповідач матеріальну допомогу на утримання їхніх дітей не надає, у справах сімї участі не приймає. Оскільки, [PERSON] на момент звернення до суду отримує нерегулярний дохід, а тому просить стягнути з нього на утримання їхніх дітей аліменти саме у твердій грошовій сумі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вимогу позивачки про розірвання шлюбу підтримав повністю та просив таку задовольнити. Разом з цим, просив суд позовну вимогу позивачки про стягнення аліментів задовольнити частково, а саме просив стягнути з нього аліменти на користь відповідачки на утримання їхніх дітей в розмірі по 600 грн. на кожну дитину щомісячно. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дівоче прізвище - Тряско) [PERSON], [INFO], виконавчим комітетом Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів від 22 січня 2011 року зроблено відповідний актовий запис №01. Також встановлено, що від даного шлюбу в них народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ №226255, виданим виконавчим комітетом Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, актовий запис №05 та син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ №275643, виданим виконавчим комітетом Забрідської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, актовий запис №01. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін по справі не склалося, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, внаслідок чого їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.10 ст.7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Відповідно до ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч.1,2 та 3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Разом з цим, відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З урахуванням вищевикладеного та того, що позов про розірвання шлюбу подано одним із подружжя, а саме позивачкою [PERSON], яка продовжувати подальше спільне життя з відповідачем [PERSON] категорично не бажає, застосовані судом заходи щодо їх примирення позитивного результату не дали, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечити їхнім же інтересам, а тому суд приходить до висновку, що вимогу позивачки [PERSON] про розірвання шлюбу слід задовольнити. Щодо вирішення питання про місце проживання дітей після розлучення, то суд приходить до наступного. Так, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно розяснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, враховуючи те, що подружжя [PERSON] спільним сімейним життям не проживають уже певний період часу, увесь цей час вони проживають окремо, протягом даного часу [PERSON] належної уваги та турботи до дітей не проявляє, на даний час дітям виповнилося - доньці [PERSON] трохи більше пяти років, а сину [PERSON] трохи більше трьох років, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дітей з матірю [PERSON] судом не встановлено, а тому суд вважає, що дітей після розлучення слід залишити проживати саме при матері [PERSON] Що стосується вимоги позивачки [PERSON] про стягнення аліментів, то суд приходить до такого висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на даний момент не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], які потребують таку для їх повного і гармонійного розвитку. Згідно принципу №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Згідно ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 даного Закону виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи зазначені норми Закону, суд приходить до висновку, що обовязок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання своїх малолітніх дітей, а тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на їх утримання. Вирішуючи питання про спосіб виконання батьком [PERSON] обов'язку щодо утримування своїх малолітніх дітей, то суд приходить до такого. Так, згідно ч.3 ст.180 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Отже, з урахуванням того, що [PERSON] має нерегулярний дохід, а тому суд вважає, що з нього слід стягувати аліменти саме в твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України і вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання їхніх дітей всього в розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи те, що позовну заяву про стягнення аліментів [PERSON] подала до суду 17 березня 2017 року, а тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з [PERSON] на дітей. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також, з відповідача підлягає стягненню і судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. Тому,

Outcome: partial