Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивачка звернулась до Подільського районного суду м.Києва з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 07.10.1993 року виконавчим комітетом Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області було зареєстровано шлюб з відповідачем [PERSON], Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, в зв'язку з чим [PERSON] звернувся до Подільського районного суду з позовом про розірвання шлюбу, Вказує, що під час перебування у шлюбі з відповідачем [INFO] року народилась їх спільна дитина - [PERSON], яка проживає разом з нею в [ADDRESS]. Крім того, зазначає, що за час шлюбу з відповідачем було придбано наступне майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності: автомобіль марки «Opel Vivaro» 2002 року, дизельний, ідентифікаційний номер [NUMBER], орієнтовною вартістю 110 000 грн., гаражний бокс [ADDRESS] орієнтовною вартістю 176 000 грн. Вказує, що в період шлюбу з відповідачем її батьки подарували їй гроші в сумі 3 600 доларів США на придбання гаражного боксу, а автомобіль було придбано за 17 000 доларів США і це були кошти, які вони з відповідачем заробили спільно.? Звертає увагу суду на те, що в добровільному порядку питання щодо поділу спільно нажитого з відповідачем майна вирішити не вдалось, а тому вона змушена була звернутись до суду з даним позовом та просить в порядку поділу майна, визнати за нею право власності на гаражний бокс [ADDRESS] вартістю 176 000 гривень, а відповідачу в порядку поділу майна, виділити автомобіль марки «Opel Vivaro» 2002 року, дизельний, ідентифікаційний номер [NUMBER] вартістю 110 000 гривень. Крім того, відповідно до заяви про зміну предмету позову від 10.02.2016 року позивачка зазначила, що відповідач без її згоди відчужив вищезазначене майно, у зв'язку з чим просить суд стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості проданого автомобіля марки «Opel Vivaro» 2002 року, дизельний, ідентифікаційний номер [NUMBER] у розмірі 62 462,20 грн., 1/2 частини вартості проданого гаражного боксу, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в розмірі 714 671,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та просив його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому. Відповідач в судовому засіданні, категорично заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що він надуманий, безпідставний, недоведений будь-якими належними доказами. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 07.10.1993 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, [NUMBER] (а.с.5). Крім того, під час перебування у шлюбі у сторін [INFO] року народилась спільна дочка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.6). Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, а саме: автомобіль марки «Opel Vivaro» 2002 року, дизельний, ідентифікаційний номер [NUMBER], що підтверджується матеріалами справи (а.с.10, 11, 12); відповідно до договору про інвестування у будівництво гаражного боксу від 20.11.2003 року сторонами було інвестовано 22 470 грн. (що еквівалентно на день укладення 4 200 доларам США) у будівництво гаражного боксу [ADDRESS] (а.с.13-15), однак права за вищезазначеним договором 11.06.2013 року було відступлено на користь батька відповідача - [PERSON] (а.с.42). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором використано в інтересах сім'ї. Згідно п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Стаття 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 4 ст. 65 СК України до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частини 2 та 3 вказаної статті передбачають можливість відступити від засад рівності часток за певних умов. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка в особі свого представника у підтвердження своїх позовних вимог що до стягнення 1/2 вартості вищезазначеного майна посилається на те, що відповідно до довідки СПД [PERSON] ринкова вартість автомобіля марки «Opel Vivaro» 2002 року, дизельний, ідентифікаційний номер [NUMBER] складає 5 490 доларів США (124 924,40 грн.), однак судом не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ підтвердження вартості спірного майна у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, оскільки вартість визначена станом на 10.10.2015 року, а сам автомобіль не досліджувався у відповідності до вимог ЦПК України. Крім того, позивачка у підтвердження своїх позовних вимог що до стягнення 1/2 вартості вищезазначеного майна посилається на те, що відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження КНСЕУ від 30.11.2015 року №1505 дійсна вартість гаражного боксу №90, площею 41 кв.м., що розташований в м.Києві по вул.Нижньоюрківська,6-а становить 1 429 342 гривні, однак судом не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ підтвердження вартості спірного майна у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, оскільки вартість визначена станом на 30.11.2015 року, а сам гаражний бокс не досліджувався у відповідності до вимог ЦПК України. У п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У зв'язку з вищевикладеним, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами та дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги що до стягнення з відповідача грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі - 62 462,20 грн., 1/2 частини вартості гаражного боксу - в розмірі 714 671,00 грн. не знайшли свого доведення в ході судового розгляду, не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 60, п.1 ст. 70, ч.2 п.1 ст. 71, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.372 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: dismissed