Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про припинення права власності на 1/4 частку в квартирі [ADDRESS] з виплатою позивачкою грошової компенсації в користь відповідача, що відповідає 1/4 вартості квартири та визнання права власності в цілому за позивачкою на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні 11.03.2014 року позивачка уточнили позовні вимоги та просила припинити право власності відповідача на 1/4 частку в квартирі [ADDRESS] з передачею позивачкою у власність відповідача кімнати [ADDRESS], вартістю 66 038 грн., що становить понад 1/4 вартості спірної квартири та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Також просить визнати за позивачкою право власності в цілому на квартиру [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на кімнату [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог. Просили позов задовольнити. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням думки позивачки та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки та її представника - [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] (прізвище змінено на підставі Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.06.2008 р.) [PERSON], є власником 3/4 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування частини квартири від 29.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Фединою А.М. (а.с.8). Відповідач [PERSON] є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 15.06.1999 року, виданого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.9). Позивачка в позовній заяві та в своїх поясненнях вказує на те, що проживання з відповідачем в одній квартирі неможливе, оскільки він веде аморальний спосіб життя, пиячить, застосовує фізичну силу. Внаслідок такої поведінки відповідача мати відповідача та бабця позивачки неодноразово звертались до міліції. Такий спосіб життя відповідача робить неможливим проживання у квартирі позивачки з дитиною та порушує її право власності, право користування своєю частиною власності, яка є більшою ніж частина відповідача. Такі слова позивачки підтвердились в судовому засіданні доказами, які додано до справи, зокрема. В Постанові № 108 від 30.01.2006 року зазначено, що слідчим встановлено такі факти: [PERSON] проживає у кв. [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю [PERSON], постійно створює конфлікти, нищить речі, зловживає спиртним, а 22.01.2006 року погрожував матері ножем, розрізав їй халат. Зупинили такі дії [PERSON] та [PERSON], [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП (а.с.10). З Постанови № 1434 від 19.07.2007 року та доданого до неї листа вбачається, що [PERSON] винесено офіційне попередження про недопустимість антигромадської поведінки у зв'язку із тим, що він постійно зловживає спиртним та зчиняє вдома сварки, а 12.07.2007 року прийшовши додому п'яним, облаяв матір нецензурною лайкою та потрощив меблі в кухні (а.с.12-13). У Постанові № 2002 від 14.09.2007 року вказано, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї. У порушенні кримінальної справи за фактом погрози фізичною розправою відмовлено (а.с.14). З Постанови № 1878 від 07.09.2007 року вбачається, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства. У відкритті кримінальної справи за фактом вимагання відмовлено, у зв'язку із тим, що не всі викладені у заяві факти знайшли своє підтвердження (а.с.16). У Постанові № 1811 від 29.08.2007 року встановлено такі факти: [PERSON] вчиняв насильство по відношенню до своєї матері, нищив майно у квартирі [ADDRESS] (а.с.18). Згідно із даними, що містяться у Постанові № 446 від 03.03.2011 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП за зчинення конфлікту із [PERSON] (а.с.20). Відповідно до Постанови № 512 від 6.03.2011 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 КУпАП за зчинення конфлікту та погрозу фізичною розправою (а.с.24). У Постанові № 959 від 22.04.2011 року зазначено, що [PERSON] вчинив конфлікт із [PERSON], при цьому погрожував їй фізичною розправою. У зв'язку із цим працівниками міліції з ним було проведено профілактичну бесіду (а.с.29). Згідно із даними, що містяться у Постанові № 1309 від 28.05.2011 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за зчинення конфлікту із [PERSON], погрози фізичною розправою (а.с.33). У Постанові № 1615 від 27.06.2011 року зазначено, що [PERSON] вчинив конфлікт із [PERSON], при цьому облаяв її нецензурною лайкою та погрожував їй фізичною розправою. У зв'язку із цим [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпА (а.с.37). З Постанови № 1934 від 02.07.2011 року вбачається, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за погрози фізичною розправою та нанесення легких тілесних ушкоджень своїй матері (а.с.42). 25.04.2012 року позивачка [PERSON] зверталася до Івано-Франківського МВ УМВС із заявою про чинення перешкод [PERSON] у доступі до спірного житла та викрадення речей, які належали мені та моїй бабусі, а також речей загального користування - розеток, вимикачів, замків у міжкімнатних дверях. Крім того, встановлено, що відповідач [PERSON] не несе жодних витрат по утриманню спірного житла, хоча проживає там лише він, а позивачка разом зі своєю сім`єю змушена проживати в орендованому житлі. Із квитанцій, доданих до матеріалів справи вбачається, що за всі комунальні послуги - водопостачання та водовідведення, опалення, електроенергію, газ, квартплату, вивезення сміття з 2003 по 2011 рік оплачувала мати відповідача та бабуся позивачки, а також сама позивачка. Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Однак, при здійсненні свого права власності, власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2 ст. 319 ЦК України). Як встановлено судом з матеріалів справи, які перелічені вище, відповідач таких засад не дотримується та веде аморальний спосіб життя. За змістом ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач такий свій обов'язок не виконує, та не утримує майно, зокрема квартиру, яка йому належить. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, частки сторін чітко визначено. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. За змістом ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зі змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-4 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Практикою Верховного Суду України при розгляді аналогічних справ також встановлено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкту, який є спільним майном. На замовлення [PERSON] оцінювачем [PERSON] проведена незалежна оцінка 3-кімнатної квартири загальною площею 65,7 м. кв., житловою площею 38,8 м. кв., що розміщена на 3-му поверсі 9-поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] з метою визначення величини її ринкової вартості. Як вбачається зі Звіту № 0004/0214 від 11.02.2014 року, вартість спірної квартири [ADDRESS] складає 263 617,0 гривень. Вартість ? частки становить 65 904,25 гривень (а.с.72-85). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зі змінами і доповненнями, передбаченими Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року та № 15 від 25.05.1998 року передбачено, що в окремих випадках суд може враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Таким чином законодавством передбачено, що припинення частки особи у спільному майні можливе тільки у тому випадку, якщо інтересам співвласника не буде завдано істотної шкоди. Виходячи із вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, такою істотною шкодою є, зокрема, позбавлення особи права власності на частку у житлі, якщо ця особа не забезпечена іншою житловою площею. На виконання вимог чинного законодавства щодо обов'язкового забезпечення житлом особи при припиненні її частки у спільному майні (квартирі), [PERSON] було придбано кімнату загальною площею 17,0 м. кв. за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04.01.2014 року (а.с.100-102). На замовлення [PERSON] оцінювачем [PERSON] проведена незалежна оцінка кімнати загальною площею 17,0 м. кв., що розміщена на 5-му поверсі 5-поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] з метою визначення величини її ринкової вартості. Як вбачається зі Звіту № 0005/0214 від 11.02.2014 року, вартість кімнати [ADDRESS] складає 66 038,0 гривень (а.с.86-96). Зі звіту № 0005/0214 вбачається, що дана кімната відповідає всім санітарно-технічним вимогам, обладнана кухонними меблями, іншими меблями, необхідними для постійного проживання однієї людини. Вартість кімнати [ADDRESS] перевищує вартість ? частки квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] Той факт, що зважаючи на асоціальний спосіб життя [PERSON] (що включає в себе зокрема факти продажу меблів, іншого майна зі спірної квартири), його алкогольну залежність, передавати відповідачу грошові кошти як компенсацію за 1/4 його частки у спірній квартирі не є доцільним. Найбільш ефективним засобом захисту житлових прав [PERSON] є передача йому у власність іншого придатного житла. Чинне законодавство не містить жодних норм, які б забороняли в судовому порядку припиняти право власності особи на частку у квартирі шляхом передачі такій особі у власність іншого житла, рівноцінного за площею та ринковою вартістю. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач в судові засідання не з'являвся, доказів на спростування фактів викладених в позовній заяві суду не надав. Таким чином, судом встановлено, що факти, викладені позивачкою у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ними письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, припинення права власності відповідача на 1/4 частки в квартирі та визнання права власності позивачки на квартиру в цілому не порушує прав чи інтересів відповідача, оскільки за ним визнається право власності на інше, рівноцінне 1/4 частки квартири нерухоме майно, так таким чином буде захищено право відповідача на житло. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст. ст. 317, 319 ч.2, 321 ч. 1 та 2, 322, 356, 360, 365 ч.1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved