Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, просила поновити їй строк для звернення до суду з позовом про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя; поділити спільне майно колишнього подружжя, а саме: квартиру за [ADDRESS], виділивши: позивачці 3/4 частини вказаної квартири і визнавши за нею право власності на частину квартири; відповідачу 1/4 частину вказаної квартири і визнавши за ним право власності на частину квартири; стягнути з відповідача на користь позивача витрат на утримання майна у сумі 11 334,0 гривень, а також судових витрат у розмірі 2 513,0 гривень за сплачений судовий збір. В обґрунтування позову посилалась на наступне. Відповідно до свідоцтва про права власності квартира за [ADDRESS] належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. Приморським районним судом м. Одеси 27 березня 2007 року прийнято рішення про задоволення позову щодо розірвання шлюбу між сторонами по справі, а також про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів відповідача щомісяця, починаючи з 30.01.2007 року до 17.07.2022 року. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виданого Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 1 березня 2014 року, загальний розмір заборгованості по аліментах станом на 01.03.2014 року складає 28 817,0 гривень. Позивач вважає, що такі обставини, як наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів на сина, відсутність у відповідача взагалі інтересу до його подальшої долі, та його незацікавленості щодо нерухомого майна є істотними обставинами для поділу майна із відступленням від засади рівності часток у спільному майні подружжя. При цьому, враховуючи, що відповідач тривалий час не проживав за адресою спірного майна, позивач одноособово сплачувала усі комунальні витрати, що необхідні для утримання квартири, відповідач участь у витратах на утримання належного йому майна не брав, у зв'язку із чим позивачка також просить стягнути з відповідача витрати на утримання майна у сумі 11 334,0 гривень. В судове засідання з'явився відповідач, а також його представник, позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Відповідно до раніше наданих заперечень просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись, зокрема, на той факт, що позивачка перешкоджала тривалий час відповідачу у користуванні належним йому майном, а також на той факт, що заборгованість по аліментах виникла внаслідок того, що відповідач був безробітним. У питанні розміру часток у праві спільної власності ця сторона посилалася на те, що їх розмір вже визначений у відповідному свідоцтві. Відповідач у судовому засіданні визнав наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів в розмірі, що перевищує 20 000,0 гривень. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. Як було встановлено у судовому засіданні та проти чого не заперечували сторони, [PERSON] та [PERSON] з 28.04.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у сторін народилася дитина. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 04 серпня 2004 року Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, у сторін народилась дитина - син [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2007 року зазначений шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами набуто право власності на квартиру за [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради 30 березня 2005 року на підставі договору інвестування будівництва житла в м. Одесі від 16 вересня 2003 року, а також акту прийому-передачі квартири. Щодо правового режиму спірного майна судом враховано наступне. Спірна квартира [ADDRESS], придбана у шлюбі у зв'язку із виконанням сторонами договору інвестування будівництва житла в м. Одесі, укладеного 16 вересня 2003 року. Зазначений договір також було укладено в шлюбі та, як визнано сторонами, грошові зобов'язання за цим договором виконувались за рахунок спільних коштів подружжя. Тобто, договір, що став підставою виникнення у подружжя права спільної власності, було укладено, виконано ти припинено (у зв'язку з його виконанням) під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за рахунок їх спільних коштів, що не заперечене жодною із сторін та не надано на доведення цього жодного доказу. Отже, наявні підстави для застосування правила частини 1 статті 60 СК України, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, незалежно від того, що зазначено у свідоцтві про право власності на спірну квартиру сторін, виданому Виконавчим комітетом Одеської міської ради 30 березня 2005 року на підставі договору інвестування будівництва житла в м. Одесі від 16 вересня 2003 року, суд зобов'язаний застосувати імперативні норми сімейного законодавства, та врахувати час, підстави та спосіб набуття у власність цього майна, що визначають режим цього майна в якості спільного сумісного майна подружжя. Судом наголошується на тому, що зазначена норма права носить характер імперативного правила, що не може бути змінено за домовленістю сторін, їх угодою, а так само й діями інших осіб, уповноважених видавати правовстановлюючі документи. За логікою законодавця та змістом законодавчих положень, зміст правовстановлюючого документа має другорядне значення, якщо це не відповідає імперативним правилам, зокрема, статті 60 СК України. Останнє зобов'язує суд критично поставитись до заперечень сторони відповідача та посилання на існування іншого - вже визначеного у тексті вказаного свідоцтва - режиму стосовно спірного нерухомого майна. Правова позиція сторони відповідача заперечується обов'язковою для застосування цим судом правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у справі № 6-79 цс 13. За цією правовою позицією, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Наведена правова позиція є обов'язковою як для суду, так і для сторін в силу положень статті 360-7 ЦПК України, за якою Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Сторони мали врахувати, що можливість скасування режиму спільності майна, набутого під час шлюбу, сімейним законодавством допускається лише у разі укладення шлюбного контракту - у перспективному режимі, або договору про поділ майна - у ретроспективному режимі. Таким чином, не мають правого значення відомості, внесені до правовстановлюючого документа, якщо чинним законодавством встановлений в імперативному порядку інший режим для такого майна - режим спільності майна, набутого подружжям за період шлюбу. Сторони у договірному порядку, окрім наведених випадків, не вправі були змінювати зазначений законний режим, встановлений законом в імперативному порядку. Таким чином, беручи до уваги, що право власності на квартиру набуто у період перебування сторін у шлюбі відносинах, підстав вважати це майно особистою приватною власністю однієї із сторін судом не виявлено, тому у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України стосовно спірного майна у сторін виникло саме право спільної сумісної власності. Щодо права сторони на відступлення від принципу рівності часток у спільному майні. Спірна квартира, в цілому, має розглядатися як спільне майно подружжя, частки у праві власності на яке підлягають визначенню (зміні) з урахуванням того, з ким залишилась проживати дитина, чи виконуються відповідачем у належному порядку обов'язки щодо надання утримання цій дитині. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах, виданого Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 1 березня 2014 року, і що не заперечувалось відповідачем, у [PERSON] внаслідок невиконання обов'язків зі сплати аліментів на утримання сина, утворилась істотна за розміром заборгованість. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У досліджуваних обставинах спільне майно подружжя підлягає поділу з визначенням нерівних розмірів часток подружжя у праві спільної власності на нього в силу наявності усіх підстав, передбачених правилами статті 70 СК України. Зокрема, сторони визначили, й це не заперечене відповідачем, що місцем проживання неповнолітньої дитини є проживання з матір'ю, аліменти відповідачем не сплачуються у належному розмірі, що виключає можливість забезпечення умов, що розмір аліментів, які одержують позивачка з сином, є достатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Додатково суд має врахувати, що відповідач не користується спільним житлом тривалий період з різних причин; спільно з позивачкою він проживав до 2007 року, а також той факт, що відповідач на утримання майна не сплачував коштів, що є його обов'язком як одного з співвласників нерухомого спільного майна. Наведені обставини, за умови встановлення режиму спільного сумісного майна подружжя, дають підстави суду відступити від засади рівності часток у спільному майні, з огляду на що суд вважає за можливе позовні вимоги позивача у цій частині задовольнити, зазначивши, що квартира поділу в натурі не підлягає, оскільки є неподільним майном за своїми властивостями та характеристиками. Стосовно стягнення витрат на утримання майна. Втім, суд має відмовити у задоволенні позовної вимоги позивача щодо відшкодування витрат на утримання майна, що знаходиться у спільній власності у сумі 11 334,0 гривень, оскільки позивачем не надано відповідних доказів наявності належних первинних бухгалтерських документів, що можуть слугувати доказами виконання нею грошових зобов'язань. Лише доведення наявності та надання відповідних документів, що підтверджують оплату позивачем вказаних платежів, може слугувати підставою того, що до такого співвласника (який виконав спільний обов'язок з утримання їх майна) переходить право зворотної вимоги до інших співвласників із відповідними вимогами про стягнення коштів у певній частці видатків. Щодо заяви позивача про поновлення їй строку для звернення до суду із відповідним позовом судом враховано наступне. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Таким чином, враховуючи, що про порушення свого права власності позивачка фактично дізналась після того, як вона отримала позов, у якому відповідач зазначив, що він на даний час бажає продати належну йому частину квартири за [ADDRESS], тобто заявив претензію на спільне майно, суд вважає, що саме з цього моменту починає спливати строк позовної давності, з огляду на що не вважає ці строки пропущеними та не вбачає правового сенсу вирішувати питання про поновлення [PERSON] строк для звернення до суду із вказаним позовом. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про визнання права. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. У відповідності до положення ст.88 ЦПК України суд також має також частково стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 243,60 гривень, оскільки під час судового розгляду стороною не було доведено іншу вартість спірного майна, відповідно до чого обраховано ціну позову.

Outcome: partial