Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона являється власницею житлового будинку [ADDRESS], в якому крім неї зареєстрована [PERSON], яка понад чотири місяці не проживає у вказаному будинку. Позивачка позбавлена можливості отримувати субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та вимушена сплачувати комунальні платежі за кількістю мешканців житлового будинку. З наведених підстав, посилаючись на положення статей 317, 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, позивачка просила визнати відповідачку такою, що втратила право на користування вищевказаним будинком та примусово зняти її з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 29.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 14-15). Ухвалою суду від 24.01.2019 по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 25-26). Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала з підстав у ній викладених. Пояснила, що зареєструвала відповідачку у належному їй житловому будинку як невістку, оскільки вона деякий час без реєстрації шлюбу проживала з її сином, в яких є спільна дитина. Також, позивачка зазначила, що на момент подачі позовної заяви відповідачка не проживала в належному їй житловому будинку близько чотирьох місяців. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з відсутністю на те правових підстав. Таку позицію мотивували недоведеністю позивачкою факту не проживання відповідачки в будинку понад один рік. Вказана позиція відповідачки відображена у відзиві на позовну заяву (а.с. 26). Заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Судом встановлено, що 1/3 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], що підтверджується копіями договору купівлі-продажу від 07.12.2010 та витягу про державну реєстрацію прав № 28305347 від 09.12.2010 (а.с. 7-9). Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 28.11.2018, [PERSON] та [PERSON] на час обстеження не проживають в будинку по [ADDRESS] (а.с. 6). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК) ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України та частини 1 статті 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні позивачка зазначила, що зареєструвала відповідачку у належному їй будинку як члена сім'ї, оскільки та проживала у цивільному шлюбі із її сином, мають спільну дитину, й на день подачі позовної заяви відповідачка не проживала в будинку близько чотирьох місяців, що також підтвердила відповідачка. Крім того, позивачкою не доведено, що при вселенні відповідачки до належного їй будинку, між ними була домовленість про інший порядок користування останньою жилим приміщенням, ніж той, що передбачений частиною 1 статті 156 ЖК. З урахуванням наведеного, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази та встановлені судом обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви.

Outcome: dismissed