Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з Гніздичівського державного спиртзаводу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12.05.2010 року по 26.12.2013 року в сумі 55043,12 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що з 04 вересня 1998 року по 11 травня 2010 року працювала на посаді техніка-хіміка на Гніздичівському державному спиртзаводі. Відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів повного розрахунку при звільненні, а тому згідно ч. 1 ст. 117 цього Кодексу зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку. 02 липня 2012 року рішенням Жидачівського районного суду з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 5714,39 грн. На даний час рішення суду виконано, відповідач 26.12.2013 року провів з нею розрахунок, що підтверджується листом відділу ДВС Жидачівського РУЮ № 1690/09-20 від 10.06.2014 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності, позов визнає. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши письмові докази по справі вважає, що заявлені не підлягають задоволенню. У відповідності ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватись працівникам регулярно в робочі дні у терміни, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять днів. Згідно вимог ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Виходячи з рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117 цього кодексу для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про це. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачці було достовірно відомо про факт наявність заборгованість з виплати заробітної плати на час звернення до суду з первинним позовом 12 липня 2012 року. Рішенням Жидачівського районного суду від 20 липня 2012 року з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 5714,39 грн. На підставі виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення, відповідачем 26.12.2013 року проведені позивачці виплати у повному обсязі, що не заперечує позивачка та підтверджується листом відділу ДВС Жидачівського РУЮ № 1690/09-20 від 10.06.2014 року. Таким чином, позивачка повинна була звернутися до суду за захистом своїх прав, в тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з нею розрахувався. В той же час, позивачка звернулася до суду з даним позовом 20 жовтня 2014 року, тобто з пропущенням строку. Заяв про поновлення строків позивачка до суду не подавала, а судом під час розгляду справи поважність причин пропуску строку звернення позивачкою до суду не встановлено. За таких обставин, суд не вбачає підстав для поновлення позивачці пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском позивачкою строку звернення до суду.

Outcome: dismissed