Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON], третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Черкаській області про визнання договорів недійсними, стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що 26.11.2014 року між нею [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений Договір про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкції. У звязку із збільшенням замовлення даний Договір було переоформлено на новий від 26.12.2014 року. Відповідно до п. 3.1 Договору від 26.12.2014 року «Замовник» зобов'язується оплатити вартість замовлення в сумі 4423 грн. В свою чергу в пункті 3.2. Договору зазначено, що після виконання п. 3.1 (тобто після оплати усієї вартості замовлення) «Виконавець» зобов'язується виготовити та доставити замовлення протягом 30 робочих днів. Вказує, що вона, як замовник, 26.11.2014 року сплатила 800 грн., а 26.12.2014 року зробила ще один платіж на суму 1400 грн., що разом становить 2220 грн. та підтверджується Договором від 26.11.2014 року та Договором від 26.12.2014 року. Тобто вона своє зобовязання відповідно до п. 3.1 Договору виконала в повному обсязі, тому з 26.12.2014 року і почався відлік 30 робочих днів до виконання зобовязання ФОП [PERSON] Аналізуючи текст договору стало очевидним, що перед його укладенням, а також під час його підписання її було введено в оману і що ФОП [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, яка законом визнається як нечесна, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить визнати Договір від 26.11.2014 року та Договір від 26.12.2014 року, укладений між нею - [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсними; зобовязати ФОП [PERSON] повернути їй кошти, сплачені за вказаними Договорами в сумі 2200 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила визнати Договір від 26.11.2014 року та Договір від 26.12.2014 року, укладений між нею - [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсними; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь кошти, сплачені за вказаними Договорами, в сумі 2200 грн. В судовому засіданні представник третьої особи - Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області, за довіреністю [PERSON], пояснила, що вимоги [PERSON] є законними, а тому просила позов задовольнити. В судове засідання відповідачка ФОП [PERSON] повторно не зявилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку. Суд ухвалює рішення при заочному розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Частиною другою ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту прав та інтересів осіб, одним з яких є: визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорю ванного правочину недійсним, та і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що 26.11.2014 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений Договір про виконання робіт по виготовленню ПВХ конструкції за розцінками виконавця. Як вбачається з п. 2 Договору на його виконання, за спільною домовленістю сторін про ціну авансу, позивачкою частково оплачено вартість замовлення (аванс) в розмірі 800 грн. Вказане підтверджується Договором від 26.11.2014 року, скріпленим особистою печаткою відповідача. Також в судовому засіданні встановлено, що 26.12.2014 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений Договір про виконання робіт по виготовленню ПВХ конструкції за розцінками виконавця. Як вбачається з п. 2 Договору на його виконання, за спільною домовленістю сторін про ціну авансу, позивачкою частково оплачено вартість замовлення (аванс) в розмірі 1400 грн. Також з даного Договору вбачається, що до нього була перенесена оплата в розмірі 800 грн. за Договором від 26.11.2014 року. Вказане підтверджується Договором від 26.12.2014 року, скріпленим особистою печаткою відповідача. На день розгляду справи зобов'язання по виготовленню ПВХ конструкції ФОП [PERSON] не виконані, не зважаючи на те, що позивачка зверталася до суб'єкта господарювання з письмовою претензією, що підтверджується фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням, однак лист був повернутий у зв'язку із закінченням терміну його зберігання. Таким чином на дані відносини поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6)звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Статтею 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх тощо. Відповідно до ст. 19 згаданого Закону, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, в т.ч. будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: дата виготовлення або надання, поставка, очікувані результати споживання; ціна або способу розрахунку ціни; права споживача. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як визначено п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Як вбачається з Договору від 01.11.2014 року та Договору від 26.12.2014 року, які укладені між сторонами, щодо виконання робіт по виготовленню ПВХ конструкції за розцінками виконавця їх умови не відповідають вимогам чинного законодавства та є несправедливими, оскільки в них закладені такі положення, які порушують основоположні принципи добросовісності та рівності в договірних відносинах, зокрема: передбачено надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд та в будь-який час, в той час, як споживачеві таке право не надається; передбачено право продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти, внесені як оплата за ненадану продукцію, у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника), що явно порушує права споживача. Крім того, в п.п. 3.1, 3.2 договорів передбачено, що лише після сплати замовником всієї вартості замовлення в сумі 4423 грн. - виконавець зобовязується виготовити та доставити замовлення протягом 30 робочих днів, тобто передати у власність споживачеві ПВХ конструкції. Між тим, станом і на час розгляду справи виконання замовлення відповідачем здійснено не було. Також в судовому засіданні встановлено, що позивачці не була надана повна інформація щодо замовлення, зокрема, - щодо конфігурації, обмірів, якості виготовлення ПВХ конструкцій. Аналізуючи обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що Договори від 26.11.2014 року та від 26.12.2014 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] слід визнати недійсними, оскільки умови договорів є несправедливими для споживача та такими, що вносять дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути з Фізичної особи підприємця [PERSON] на корить [PERSON] сплачені нею кошти в сумі 2200 грн. Що стосується позовних вимог позивачки [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 4000 грн., то вони, на думку суду, не підлягають до задоволення. Відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльності інших осіб. Позивачкою не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування її вимоги щодо завданої їй моральної шкоди, відповідно до положень ст. 23 ЦК України. Так, статтею 23 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Крім того, у п. 4 даної постанови передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Самі ж умови Договорів від 26.11.2014 року та від 26.12.2014 року не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача ФОП [PERSON] моральної шкоди в розмірі 4000 грн. Крім того, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ФОП [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial