Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Соснівського районного відділу УДМС України у Черкаській області про припинення права особи на користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що на підставі договору дарування будинку з незавершеними будівлями та спорудами від 15.06.2012 року, посвідченого нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1567, їй на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS], загальною площею 74,7 кв.м. В даному будинку, крім позивачки та членів її сім»ї, зареєстрований відповідач, який фактично не проживає в ньому з лютого 2012 року, а проживає у будинку тещі у Кіровоградській області. Підставою реєстрації в будинку по [ADDRESS], було те, що він був членом сім'ї батька позивачки, а саме його сином. 11.09.2013 року батько помер, відповідач залишився зареєстрованим в будинку. З лютого 2012 року [PERSON] в будинку не проживав, витрати на утримання будинку не здійснював, комунальні послуги не сплачував, наміру вселитися не висловлював. Відповач є громадянином Російської Федерації, на даний час його реєстрація створює для позивачки перешкоди у користуванні будинком. Враховуючи викладене, просить суд припинити [PERSON] право користування будинком за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. В судовому засіданні позивачка та її представник за довіреністю - [PERSON] позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити. Позивачка в своїх поясненнях посилалася на той факт, що вона, будучи власницею домоволодіння [ADDRESS], не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд через реєстрацію в її будинку відповідача [PERSON] Останній чинить їй перешкоди у користуванні житлом, наміру вселитися не висловлює, лише постійно телефонує з погрозами щодо виселення її із сім»єю. Представник позивачки в додаток суду пояснила, що відповідач [PERSON], будучи сином попереднього власника домоволодіння [ADDRESS] - [PERSON], мав право користуватися даним будинком, проте закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. Отже, після того, як право власності [PERSON], як члена сім»ї відповідача, припинилося, а відтак, припинилась і обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту для відповідача. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала, при цьому, погодилася із тим, що дані правовідносини передбачають житловий сервітут, який і був встановлений між відповідачем та його батьком. Проте обставина, яка є підставою для встановлення житлового сервітуту, не припинилася, адже об'єкт нерухомого майна залишився незмінним, змінився лише власник майна, що не є підставою для припинення житлового сервітуту. Представник відповідача Соснівського районного відділу УДМС України у Черкаській області в судове засідання не з»явився, скерували до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Заслухавши думку позивачки, представників, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування будинку з незавершеними будівлями та спорудами від 15.06.2012 року, посвідченого нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1567, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар будинок [ADDRESS]. Крім того, позивачка є власницею земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розміром 0,1000 га за вказаною вище адресою на підставі договорі дарування земельної ділянки від 15.06.2012 року. В даному будинку крім позивачки та членів її сім»ї, зареєстрований відповідач [PERSON] - син померлого [PERSON], який також був батьком позивачки, що було підставою для реєстрації його як члена сім»ї батька. Відповідач не є членом сім»ї позивачки. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Члени сім'ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов'язує такий сервітут з спільним веденням господарства членами однієї сім'ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім'ї . Виходячи з ч.2 ст.3 СК України, згідно з якою: сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 64, 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо дані особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, підставами виникнення у члена сім'ї власника права на прописку та проживання в житловому приміщенні являється наявність сімейних відносин, ведення спільно господарства, яке не можливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов'язки з власником. У разі якщо член сім'ї власника з правомірних підстав не проживає спільно з власником, він не набуває права користуватися житловим приміщенням власника (сервітуту). З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім'ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. На підставі з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту. Отже, при припиненні сімейних відносин та ведення господарства спільно припиняється дія сервітуту, член сім'ї отримує статус тимчасового мешканця. Тимчасовими мешканцем являється особа якій власник дозволив проживання та користування житловим приміщенням, не бере з неї плати за користування житловим приміщенням. На підставі ст.71 ЖК України, тимчасового мешканця можна виселити за рішенням суду, якщо він не проживає в житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців та не сплачує за комунальні послуги. Типовим особистим сервітутом, встановленим вітчизняним цивільним законодавством, є право членів сім'ї власника житла на користування ним. Згідно зі ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування останнім відповідно до закону. Суб'єктами цього сервітутного правовідношення є власник житла і члени його сім'ї. Житлове законодавство до членів сім'ї власника жилого приміщення відносить дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло права спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство - ч.2 ст.64, ч.3 ст. 156 Житлового кодексу (ЖК) УРСР. Об'єктом цього сервітуту є частина жилого приміщення, визначена власником житла (жилий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них). Встановлення сервітуту можливе: 1) договором; 2) законом; 3) заповітом; 4) рішенням суду. Найпоширенішою підставою встановлення сервітуту є договір, який укладається між особою, яка потребує встановлення сервітутом і власником (володільцем) обслуговуючої речі. Оскільки у гл.32 ИК немає загальної вимоги до форми договору на встановлення сервітуту, вона визначається за правилами ст.ст.205-208 ЦК. Проте щодо договору про встановлення земельного сервітуту висувається вимога його обов'язкової державної реєстрації (ч.2 ст.402 ЦК). Отже, він у кожному разі не може вчинятися усно, а має бути письмовим і вважається вчиненим з моменту державної реєстрації (ч 1 ст.210 ЦК). Істотними умовами договору про встановлення сервітуту є вказівка на предмет сервітутного права, цільове призначення сервітуту та розмір плати за користування чужим майном (або вказівка на те, що договір безвідплатний). У разі виникнення спору підставою встановлення сервітуту є судове рішення (ч.3 ст.402 ЦК). На цю підставу вказує не лише ЦК, а й спеціальне законодавство. Наприклад, ч. І ст.100 ЗК передбачає, що власник або землекористувач має право вимагати встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості з зазначеного питання він може звернутися до суду. При цьому позивач має довести в суді, що нормальне господарське використання його земельної ділянки або іншої нерухомості неможливе без обтяження сервітутом чужого нерухомого майна і що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити іншим способом. Закон є окремою підставою встановлення сервітуту. Наприклад, для виникнення сервітутного права користування житлом у членів сім'ї (ст.405 ЦК) достатньою є наявність умов, встановлених законом: спільне проживання члена сім'ї (сервітуарія) власника житла та спільне користування останнім. Сервітутне право може бути передбачене у заповіті шляхом прямого встановлення сервітуту (ст.1246 ЦК) або шляхом вчинення у ньому заповідачем заповідального відказу: зобов'язування спадкоємців встановити обмежене речове право на користь відказоодержувача та надати останньому обмежене користування певним майном, яке входить до складу спадщини (ст.ст.1237, 1238 ЦК). У таких випадках у заповіті має бути зазначено, на користь кого встановлюється сервітут, відомості про обслуговуюче майно, вид сервітуту, строк та інші відомості. Зміст сервітуту становить сукупність прав та обов'язків сервітутних відносин. Зокрема зміст сервітуту можуть становити можливість проходу, проїзду через сусідню земельну ділянку, прокладання та експлуатація ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання та меліорації тощо (ст.ст.403, 404 ЦК). Отже, зміст сервітуту визначається насамперед обсягом прав сервітуарія щодо користування чужим майном. В цілому такі права можуть мати або позитивний, або негативний характер. Тобто правомочності сервітуарія можуть полягати або у можливості вчинення певних дій (прохід, проїзд, прокладання лінійних комунікацій тощо), або У можливості вимагати від власника (володільця) обслуговуючого майна утриматися від такого його використання, яке за звичайних умов він мав би право вчиняти (наприклад, не заважати відведенню води із сусідньої ділянки). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом достеменно встановлено, що з лютого 2012 року [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає, витрати на утримання будинку не здійснює, комунальні послуги не сплачує, наміру вселитися не висловлював. Відповідно до довідки № 157 від 01.03.2013 року, виданою головою Розсохуватецької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, [PERSON] проживає у будинку тещі [PERSON] Також, вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], сусідка [PERSON], [PERSON], [PERSON] Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи. Покази свідка [PERSON] про те, що повідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, проте проживав у домоволодінні [ADDRESS] з 2009 року, коли приїхав під час хвороби матері та залишився проживати з батьком [PERSON] суд приймає до уваги. Проте, твердження щодо перешкод у користуванні відповідачем будинком з боку позивачки, суд оцінює критично, адже доказів на підтвердження даного факту суду не надано. Аналіз змісту правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від права самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача права користування спірним житловим приміщенням. Сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім'ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім'ї нового власника, а сервітут носить особистий характер. Відповідно до п. 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того згідно ч. 2 цієї ж статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, на думку суду, позивачка, яка в установленому законом порядку набула право власності на будинок, мають право вимагати припинення права відповідача на користування житлом та підлягає зняттю з реєстрації Таким чином, [PERSON], будучи зареєстрованим у будинку, що на даний час належить позивачці на праві приватної власності, порушує її права та законні інтереси на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Тому, суд вважає за необхідне припинити йому право користування будинком [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, на підставі зазначеної норми закону припинення права особи на користування житловим приміщенням тягне обов'язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку. На підставі ст.3 СК України, ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405, п.4 чт.406 ЦК України,

Outcome: approved