Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

позивачка звернулась до відповідача з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між ними 18.06.2011р., та визначення місця проживання малолітніх синів [PERSON] і [PERSON] [INFO] В обґрунтування позову покликалась на те, що 18.06.2011р. у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області уклала шлюб з відповідачем, від якого в них [INFO] народилось двоє синів - [PERSON] і [PERSON]. З часу укладення шлюбу до квітня 2016р. вона з дітьми була зареєстрована та проживала з [PERSON] в квартирі його батьків. Однак, з 2014р. подружні відносини почали погіршуватись, між нею та відповідачем виникали конфлікти на побутовому ґрунті, під час яких відповідач поводив себе агресивно, вони проживали вони в різних кімнатах та зустрічались лише в коридорі, як сусіди. Окрім цього вважає, що відповідач зраджував їй у подружній вірності, підтвердженням чого є розміщені ним фотографії в соціальній мережі «однокласники». Це призвело до того, що з квітня 2016р. вона з синами перейшла на проживання у квартиру, яку винаймає. 22.07.2016р. в справі №456/1522/16-ц судом ухвалено рішення про стягнення на її користь з [PERSON] аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів його доходів. Однак, відповідач аліменти регулярно не сплачує, має заборгованість в розмірі 6000,00 грн. Також відповідач звернувся в комісію з питань захисту прав дитини Стрийського міськвиконкому із заявою про участь у вихованні малолітніх синів. Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Стрийської міської ради №184 від 23.08.2016р. було визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а саме надано дозвіл [PERSON] на зустрічі з малолітніми дітьми, які проживають з матір'ю [PERSON] по дві години два дні в тиждень за попередньою домовленістю з матір'ю та в її присутності. Однак, з моменту прийняття комісією зазначеного рішення, відповідач дітей не відвідував, життям останніх не цікавився. З огляду на наведене позивачка просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання малолітніх дітей з нею. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з наведених в позові мотивів, просила визначити місце проживання дітей за місце її реєстрації за адресою: [ADDRESS], в будинку, власником якого є її бабуся [PERSON] остання щодо цього не заперечує. Після розірвання шлюбу позивачка просила залишити їй прізвище [PERSON] та стягнути з відповідача 2000 грн. витрат на оплату послуг адвоката. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, заперечив проти стягнення з нього витрат на оплату правової допомоги в розмірі 2000 грн. Відповідно до ст.11, ч.2 ст.31, ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18.06.2011р. сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.06.2011р. Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] від 12.12.2013р. сторони є батьками синів [PERSON] та [PERSON] [INFO]. З пояснень позивачки, які не заперечив відповідач, вона з дітьми проживає на орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS], що також стверджується рішенням виконкому Стрийської міської ради від 23.08.2016р. №184. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області в справі №456/1522/16-ц з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів на утримання синів [PERSON] та [PERSON]. Рішенням виконкому Стрийської міської ради від 23.08.2016р. №184 надано дозвіл [PERSON] на участь у вихованні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], шляхом зустрічей з дітьми, які проживають з матір'ю [PERSON] в [ADDRESS] по дві години два дні в тиждень за попередньою домовленістю з матір'ю та за її участю. Згідно з ч.ч.2,4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 цього Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що розлад у сім'ї є стійким та тривалим, сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, обоє наполягають на розірванні шлюбу, тому є всі підстави вважати, що збереження такого суперечило б їхнім інтересам. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до ст.160 ЦК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Враховуючи прохання позивачки визначити місце проживання неповнолітніх дітей з нею, відповідач не заперечує проти задоволення позову в цій частині, що фактично свідчить про досягнення між батьками згоди щодо визначення місця проживання дітей; рішення виконкому про участь відповідача [PERSON] у вихованні дітей, суд приходить до висновку про те, що позов в цій частині підлягає до задоволення. Понесені позивачкою витрати на оплату судового збору відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки в повному обсязі. Окрім цього позивачка просила стягнути витрату на оплату послуг адвоката в розмірі 2000 грн., надавши договір про надання правової допомоги №0109 від 01.09.2016р. між нею та адвокатом Іванусом М.І. і квитанцію б/н від 01.12.2016р. про сплату нею за надані останнім послуги 2000,00 грн. У пунктах 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. ВССУ в ухвалі від 14 листопада 2016 р. прийнятій в справі №537/3062/15-ц зазначив, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Змінюючи рішення в частині судових витрат, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу поза межами судового засідання та дійшов обґрунтованого висновку про компенсацію таких витрат тільки за участь адвоката у судових засіданнях суду першої інстанції. Виходячи з того, що адвокат Іванус М.І. не приймав участі в судових засіданнях по даній справі, документального підтвердження витрат на правову допомогу, зокрема їх розрахунку поза межами судового засідання адвокатом позивачка не надала, суд не вбачає підстав для стягнення витрат в розмірі 2000 грн. на оплату адвоката на користь [PERSON]

Outcome: approved