Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивачка вказує, що в період з 25 квітня 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який був розірваний на підставі рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 15 березня 2012 року. В період спільного проживання у них [INFO] народилася донька [PERSON]. Причиною звернення до суду послужила та обставина, що [PERSON], будучи батьком вказаної вище неповнолітньої дитини, з моменту розлучення повністю ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не надаючи, зокрема, ніякої допомоги, не турбуючись про її фізичний і духовний розвиток, не займаючись їх вихованням, а також з того моменту він взагалі не бачив доньки та не провідував її. Фактично зараз відповідача з дитиною поєднує лише формальний запис у свідоцтві про народження. Крім того, 03.05.2017 року він добровільно надав посвідчену нотаріальну заяву про відмову від батьківських прав на дитину [PERSON]. З огляду на вище викладене позивачка просить постановити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно доньки - [PERSON], [INFO]. У підготовче судове засідання позивачка не з'явилася, однак при подачі позову до суду нею одночасно подано заяву у якій вона зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному об'ємі та просить розглянути справу у її відсутності. Відповідач у підготовче судове засідання не з'явився, однак подав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Просив суд слухати справу у його відсутності. Представник органу опіки і піклування Житомирської міської ради у підготовче судове засідання не з'явився, однак у заяві, що надійшла на адресу суду просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 3 ст.200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. З 25 квітня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 15.03.2012 року. В період спільного проживання в них [INFO] народилася донька [PERSON], батьками якої відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] значаться [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до довідки №1072 від 04.08.2018 року, виданої ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир», дитина [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON]. за адресою: [ADDRESS]. Згідно заяви посвідченої 03.05.2017 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., [PERSON] надав добровільну згоду на позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], а також згоду на її удочеріння в майбутньому. Матеріали справи вказують, що відповідач не приділяє уваги по вихованню неповнолітньої дитини, її життям та вихованням взагалі не цікавиться. Висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки і піклування №1193 від 07.11.2018 року, вказує, що [PERSON] повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не турбується про фізичний і духовний розвиток своєї неповнолітньої дитини, не займається її вихованням, не надає ніякої допомоги на утримання, не виявляє бажання спілкуватися та бачитися з дитиною, а тому орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції «Про права дитини» держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про неї. У відповідності із ст.164 Сімейного Кодексу України однією із підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків, чи когось одного з них від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Поскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON], будучи батьком дитини повністю ухиляється від виконання передбачених законом обов'язків, не надає будь-якої матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує, не турбується про фізичний і духовний розвиток, не займається її вихованням та навчанням, а також приймаючи до уваги заяву відповідача, який згідно поданої ним заяви визнав позов та не заперечував проти його задоволення, що також вказує про його не бажання зберегти свої батьківські права та обов'язки, то суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved