Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] 09.07.2015р. подала зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 31.07.2015р. зустрічний позов об»єднано в одне провадження з первісним. Позивачка за первісним позовом свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 16.05.2007 року між нею та відповідачкою укладено договір позики грошових коштів, згідно якого вона позичила відповідачці грошові кошти в сумі 62 876 грн., що згідно курсу НБУ на момент укладення договору становило 12 451 доларів США. Згідно п. 5 Договору позичені грошові кошти відповідачка зобов'язувалась повернути до 01.08.2007 року. При настанні строку виконання грошового зобов'язання відповідачка [PERSON] усно зобов'язувалась повернути кошти найближчим часом. До моменту звернення до суду вона на адресу відповідчки двічі направляла листи-вимоги від 01.02.2010 р. та 10.06.2012 року з проханням повернути позичені кошти із розрахунком гривні до курсу долара. 18.09.2014 року вона надіслала відповідачці вимогу із застереженням звернутись до суду, проте це звернення віддповідачка проігнорувала. Відповідно до курсу гривні станом на день звернення до суду 11.11.2014 року доллар США становить 15.77 грн., тому позичена сума 12 451 доларів США становить 196 352, 27 грн. Просила стягнути з відповідачки дану суму боргу та судові витрати. Позивачка [PERSON] за зустрічним позовом заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що 16.05.2007р. вона підписала договір позики із [PERSON] на суму 12451доларів США, однак жодних коштів в якості позики вона не отримувала, тому договір є безгрошовим договором. Також договір був підписаний нею під впливом тяжких обставин, а саме: хвороба доньки та смерть онука, які відбулись на початку травня 2007року, тягар боргу доньки перед ТОВ «Український промисловий банк», фактичне банкрутство її бізнесу із кафе «Афродіта». З огляду на це, вбачається, що воля сторін при укладенні договору позики була спрямована на погашення існуючих у доньки [PERSON] зобов»язань перед банком, а не на позику коштів, а отже при укладанні оспорюваного договору зовнішнє волевиявлення сторін не відповідало внутрішній волі, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Просила зустрічну позовну заяву задовільнити. Позивачка за первісним позовом у судовому засіданні заявлений позов підтримала, просила його задовільнити, зустрічну позовну заяву не визнала, заперечувала проти його задоволення. Представник позивачки за зустрічним позовом у судовому засіданні первісний позов не визнав, пояснив, що жодних коштів його довірителька по договору позики від 16.05.2007р. не отримувала. Також [PERSON] заявила свої вимоги після спливу позовної давності, адже згідно договору позики термін виконання зобов»язань встановлений до 01.08.2007р., а позивачка звернулась в суд лише в листопаді 2014року. Тому просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічну позовну заяву підтримав та просив її задовільнити. Вислухавши пояснення позивача, її адвоката, представника позивача за зустрічним позовом, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічна позовна заява не підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] згідно договору позики від 16.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом грошові кошти в сумі 62 876 грн., що згідно курсу НБУ становило 12 451,00 доларів США (а.с.3). На даний час відповідачка не виконала свого зобов'язання, кошти не повернула та ухиляється від його виконання, хоча позивачка направляла на адресу відповідачки листи -вимоги від 01.02.2010 р. та 10.06.2012 р. з проханням повернути позичені кошти з розрахунком гривні до курсу долара США. Відповідно до п.5 договору позики грошових коштів позичальник зобов»язаний повертати позикодавцеві позику у строк до 01.08.2007р., рівними частинами, які сплачуються щомісяця до 5числа, починаючи з червня 2007року, при цьому повернення позики може бути здійснено достроково в повному обсязі. Тобто позивачка [PERSON] мала можливість пред»явити позов до відповідачки з 02.08.2007р., і починаючи з цієї дати почався перебіг строку звернення до суду за захистом свого порушеного права. До суду ж позивачка за первісним позовом звернулась з позовною заявою 12.11.2014р., тобто через сім років з часу укладення договору. Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла довідатись про порушення свого права. Вимогами частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Посилання [PERSON] на те, що відповідачка постійно просила її почекати із поверненням коштів, а з 2012року взагалі не відповідала на її телефонні дзвінки та переховувалась, тому вона не знала адреси її проживання, і не зверталася до суду з позовом, суд оцінює критично, оскільки адреса проживання [PERSON] вказана у договорі позики, та законом передбачено ЦПК України певний процесуальний порядок виклику осіб по справах. Крім того, у судовому засіданні свідки ствердили, що у листопаді 2007року відповідачка [PERSON] продала свої нежитлові приміщення, і мала кошти, однак борг не повернула, дану обставину не заперечила у судовому засіданні і позивачка [PERSON], і не заперечила, що мала можливість звернутись з позовом про стягнення боргу до [PERSON], однак нею не скористалась. З огляду на те, що жодних об»єктивних підстав для поновлення пропущеного позивачкою строку позовної давності не наведено, не надано жодного доказу на підтвердження поважності пропуску, остання маламожливість здійснити захист свого права, з позовом до суду звернулася з пропуском трьохрічного строку загальної позовної давності; представник відповідачки заявив про пропущення позивачкою позовної давності і просив з цієї підстави у позові відмовити,- суд дійшов висновку про відмову в позові за спливом позовної давності. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON], суд вважає, що вимоги останньої є безпідставними, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або кількість речей того ж роду і якості. Відповідно до положень ст. 1053 ЦК України борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майнав або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов»язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). За таких обставин факт безгрошовості договору позики, на що посилається представник позивача за зустрічним позовом, як підставу визнання його недійсним, правового значення не має. Також посилання [PERSON] на підписання даного договору позики під впливом тяжких обставин, суд не приймає до уваги, оскільки дані пояснення є голослівними і не підтверджені об»єктивними доказами. Тому в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 16.05.2007р. слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, 625, 1046, 1047,1049, 1051 ЦК України,

Outcome: dismissed