Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачкою. В провадженні Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі перебуває виконавче провадження № 64028736 з примусового виконання виконавчого документу Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/4628/20 про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 17.08.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач аліменти за рішенням суду не сплачує. Відповідач перебуває у шлюбі з іншою жінкою, від якого має іншу дитину. Порозумінь щодо реєстрації дитини за фактичним місцем проживання сторони не дійшли. Позивачка має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, які здатні задовольнити гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відсутність реєстрації малолітньої дитини за місцем фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію його прав. Відповідач, відмовляючи у наданні згоди на реєстрацію дитини за місцем фактичного проживання з матір`ю, діє всупереч інтересам дитини. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав. Третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району пояснення щодо позову не надала. Ухвалою від 19.05.2021 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання. Витребуваний у третьої особи висновки щодо розв`язання спору. Висновок наданий суду 09.08.2021. Ухвалою від 10.08.2021 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримала. Проти заочного вирішення справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання 15.09.2021 та 30.09.2021 не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Заяву про розгляд справу без його участі не надав. Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Смоленська Ю.Ю. у судове засідання не з`явилась. Надала заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання не з`явився в нього без повідомлення причин, відзив не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що передбачено статтею 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.11.2016. Позивачка [PERSON] працює торгівельним представником ТОВ «Фірма «Інкорт, ЛТД» та отримує заробітну плату в сумі 6 000 гривень, що підтверджується довідкою про доходи від 07.07.2021 № Ин000000016. На примусовому виконанні Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавчий лист у справі № 334/4628/20, виданий 24.12.2020 Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 17.08.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість відповідача за аліментами станом на 30.06.2021 становить 13 123,08 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості від 13.07.2021. Виховання та догляд за дитиною [PERSON] здійснює позивачка [PERSON] , що підтверджується довідкою Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 267 «Горобинонька» Запорізької міської ради від 13.07.2021 № 101/16-07 та листом Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» від 16.07.2021 № 0-0012. Відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 06.08.2021 № 17.02/01-27/971, 29.07.2021 на засіданні комісії було розглянуто питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , на якому була присутня [PERSON] , батько дитини не був присутній, проте в телефонній розмові повідомив, що спору щодо визначення місця проживання з його боку не має, не заперечує проти проживання малолітнього сина з матір`ю. Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону № 2402). Згідно зі статтею 12 Закону № 2402 на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивачка не чинить відповідачу будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною, а також її вихованні, оскільки докази, які спростовують ці обставини суду не надані. Мати дитини, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, яка тривалий час проживає разом із позивачкою. Крім цього, позивачка самостійно займається виховання та догляд за дитиною. В свою чергу, докази того, що відповідач приймає активну участь у вихованні та догляді за дитиною суду не надані. При цьому, суд враховує висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого в інтересах дитини буде проживання саме з матір`ю - позивачкою у справі. Вирішуючи спір, суд віддає перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Докази, які б свідчили про наявність негативних якостей у батьків дитини, у справі відсутні. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Проте, враховуючи, що дитині [PERSON] ще не виповнилось і п`яти років, суд дійшов висновку про недоцільність опитування дитини у судовому засідання, оскільки через замалий вік дитина не здатна самостійно сформулювати власні погляди щодо того - з ким з батьків вона бажає проживати. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, враховуючи найкращі інтереси дитини, яка тривалий час проживає з позивачкою, яка займається її вихованням та піклується про її здоров`я. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у сумі 908 гривень.

Outcome: approved