Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.11.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11257111000, відповідного до якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 80 000 дол. США, а останній зобов'язався повернути кредит до 23.11.2017 року. Зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23.11.2007 року між нею та банком було укладено договір поруки №160184, за яким вона поручилася перед банком за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань, що виникли із кредитного договору. Вказує, що 23.11.2007 року банк без її згоди як поручителя уклав з [PERSON] додаткову угоду до кредитного договору, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності останнього, та, відповідно і обсяг відповідальності її як поручителя. Посилається на те, що 12.12.2011року між банком та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором та договором поруки. Зазначає, що 19 липня 2012 року ТОВ «Кей-Колект» вручило [PERSON] листа з вимогою погасити кредит протягом 3-х днів, таким чином строк виконання зобов'язання настав 25 липня 2012 року.ТОВ «Кей-Колект» протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явив позову до неї як поручителя, а звернувся до суду про стягнення заборгованості лише 15.12.2014 року. Посилаючись на ст.ст. 251, 252, 559 ЦК України, з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди та у зв'язку з не пред'явленням ТОВ «Кей-Колект» протягом шести місяців від дня настання терміну виконання зобов'язань позову до неї як поручителя, просила суд визнати припиненим з 23.11.2007 року договір поруки №160184, укладений 23.11.2007 року між Акціонерно-комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав,обґрунтувавши поясненнями, просить позов задовольнити. Представник ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні вимоги позивачки не визнав, обґрунтувавши поясненнями, просить відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Представник [PERSON] та відповідач у судове засідання не з'явилися, представником відповідача надано до суду заяву, відповідно до якої просив суд розглядати справу без його участі та відповідача. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст.158,169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню , виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.11.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11257111000, відповідного до якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 80 000 дол. США, а останній зобов'язався повернути кредит до 23.11.2017 року (а.с.6-11). Відповідно до п. 1.3.1. кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13.9% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування застосовується розмір процентної ставки, діючий відповідно до умов договору в попередньому місяці. Згідно із п. 1.3.2. кредитного договору сторони домовились, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п.5.2. кредитного договору. Пунктом 5.2. кредитного договору визначено, що відповідно до законодавства України, зокрема ст.651 ЦК України, сторони погодили, що банк згідно умов п. 1.3.1. цього договору може змінити розмір процентної ставки у сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов цього договору та (або) умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором); б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного; моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни «зокрема, своєчасного погашення заборгованості та (або) виконання інших зобов'язань позичальника за цим договором); в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та (або) кредитами, або зміни в грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% порівняно з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ); та (або) підвищення ставки на три відсоткові пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки. Сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. п.5.2. кредитного договору, банк може збільшити розмір процентної ставки за договором в наступному порядку: банк не пізніше ніж за 14 днів до дати збільшення розміру процентної ставки повідомляє Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення на адресу позичальника рекомендованого листа. У разі незгоди із таким новим розміром процентної ставки позичальник має право, у строк не пізніше ніж одного дня, що передує даті початку дії нової процентної ставки, повернути всю суму кредитних коштів, отриманих за договором, сплатити йому в повному обсязі плату за кредит та здійснити інші необхідні платежі. Статті 545, 548 ЦК України визначають, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Як встановлено судом, 23.11.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] між [PERSON] та банком було укладено договір поруки №160184, за яким позивачка зобов'язалася перед банком нести відповідальність за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань, що виникли із кредитного договору. Зокрема, пунктами 1.2., 1.3 договору поруки сторони встановили, що поручителю добре відомі усі умови основного договору. Поручитель відповідає у тому ж обсязі що і Боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату штрафних санкцій та пені, передбачених умовами основного договору (а.с.13-14). Відповідно до п.2.1. договору поруки кредитор не вправі без згоди з поручителем змінювати умови основного договору з боржником внаслідок чого збільшується розмір відповідальності поручителя. Під «згодою Поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін. За приписами статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку . Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. З системного аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. За загальними правилами встановленим ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. В той же час законодавцем в частині першій та четвертій вказаної статті визначено, що порука може припинитися також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Крім того у разі, якщо в договорі поруки не встановлено строк її дії, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Зі змісту зазначеної норми цивільного Закону вбачається, що зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер і у випадку не встановлення сторонами в договорі поруки строку дії поруки, поручителя слід вважати зобов'язаним виключно в межах строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того, зобов'язання поручителя за договором поруки припиняються (припиняється порука) у випадку зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму Листі від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що За положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору… Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є підставою для визнання договору поруки припиненим (постанови від 21 травня року 2012: № 6-69цс11, № 6-18св11, № 20цс11, № 88цс11). Крім того, Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 22 своєї Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначив, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання . Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Як встановлено судом та не спростовано в ході розгляду справи, відповідачем, 23.11.2007 року банк уклав з [PERSON] додаткову угоду до кредитного договору №11257111000 від 23.11.2007 року, за умовами якої пункт 5.2 основного договору доповнено новим абзацом такого змісту: «у випадках настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до пункту 1.3.1 договору; передбачених підпунктом «в» пункту 5.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1 договору; передбачених підпунктом «г» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування». Докази про те, що позивачка [PERSON] надавала згоду на укладення додаткової угоди до кредитного договору, в матеріалах справи відсутні. Встановлені судом обставини свідчать по те, що підписавши додаткову угоду з [PERSON], банк збільшив відповідальність боржника, а відповідно і поручителя, без згоди поручителя, оскільки додатковою угодою було встановлено нові умови щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, оскільки додатковою угодою змінено зобов'язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності позивачки, договір поруки припинив свої дію з дати укладення вказаної угоди. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною 10.09.2014 року Верховним Судом України в постанові № 6-70цс14 відповідно до якої, установлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього. Крім того, 12.12.2011року між банком та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором та договором поруки. 22.08.2012 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» у зв'язку з укладенням шлюбу, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження від 28.08.2012 року (а.с. 22). 19 липня 2012 року ТОВ «Кей-Колект» вручило [PERSON] листа з вимогою погасити кредит протягом 3 днів (а.с. 23), чим змінило строк виконання зобов'язання за кредитним договором, який настав 25 липня 2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, з вимогою про стягнення кредитної заборгованості до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] ТОВ «Кей-Колект» звернувся лише 15.12.2014 року , пред'явивши позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 132-138). Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Таким чином, зазначення в п.3.1. договору поруки, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором, - не є встановленням строку дії договору поруки. Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що ТОВ «Кей-Колект» протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явив позову до позивачки як поручителя, а звернувся до суду про стягнення заборгованості лише 15.12.2014 року, що в силу вимог ст. 559 ЦК України свідчить про припинення поруки у зв'язку зі спливом шестимісячного строку. З врахуванням викладеного суд приходить до висновку, що дійсно АКІБ» Укрсиббанк» та [PERSON] уклавши Додаткову угоду від 23.11.2007 року та не отримавши на це згоди поручителя - позивача по справі в день їх укладення, збільшили його відповідальність без його згоди у зв'язку з чим виходячи з приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України надана ним порука згідно Договору поруки № 160184 від 23.11.2007 року є такою, що припинилася. Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом України в своїх Постановах від 20 лютого 2013 року по справі № 6-172цс12 та від 21 травня 2012 року по справах № 6-69цс11, № 6-18св11, № 20цс11, № 88цс11, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підстав для відступу від даної правової позиції суд не вбачає. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено, що у правовідносинах, які виникли між сторонами відбулася зміна основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшилась його відповідальність, що свідчить про припинення наданої ним поруки, однак дана обставина не визнається відповідачем, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права визнання припиненим Договору поруки є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому може бути застосований судом і в повній мірі захищає цивільні права та інтереси позивача. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15, 16, 251, 252, 526, 527, 553, 554, 555, 559, 598 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: approved