Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 03 червня 2006 року по 05 вересня 2013 року відповідачі [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі. 07 лютого 2007 року вона з відповідачем [PERSON] уклала договір позики, позичивши йому 15500 грн. зі строком повернення до кінця 2012 року на придбання квартири [ADDRESS], у підтвердження чого відповідач [PERSON] видав їй розписку. 20 березня 2007 року вона з відповідачем [PERSON] уклала договір позики, позичивши йому 60000 грн. зі строком повернення до кінця 2013 року на ремонт квартири, у підтвердження чого відповідач [PERSON] видав їй розписку. Вважає, що відповідачі зайняті у неї гроші використали на потреби їх сім'ї (придбання квартири та проведення її ремонту), у зв'язку з чим обов'язок повернути гроші виник у обох відповідачів. Оскільки до теперішнього часу гроші їй не повернуті, просила стягнути на її користь солідарно з відповідачів [PERSON] і [PERSON] борг за договорами позики від 07 лютого 2007 року та від 20 березня 2007 року у сумі 15500 грн. та 60000 грн. відповідно. Позивачка [PERSON] та ї представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Позивачка [PERSON] пояснила, що відповідачі після реєстрації шлюбу та народження дитини взагалі не мали власних коштів щоб придбати квартиру та зробити в ній ремонт, все це робилося за її кошти. Відповідачка [PERSON] знала про те, що її чоловік [PERSON] брав у неї гроші на придбання квартири і проведення в ній ремонту, і не заперечувала проти цього. Квартиру відповідачі купували виключно для власної сім'ї, для цього ж робили в ній капітальний ремонт. На придбання квартири відповідачу [PERSON] вона позичала у лютому 2007 року 15500 грн.; на ремонт придбаної квартири вона йому позичала у березні 2007 року 60000 грн. Фактично на ремонт квартири вона позичала відповідачу [PERSON] близько 100000 грн., але на інші кошти розписки не брала. На поточний час зайняті гроші їй не повернуті. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 03 червня 2006 року по 05 вересня 2013 року. На початку 2007 року її чоловік [PERSON] купив квартиру по [ADDRESS]. Квартира була придбана за кошти чоловіка, а також грошима на придбання квартири допомагала позивачка. Також позивачка допомагала грошима на капітальний ремонт зазначеної квартири. Яку конкретно суму грошей дала позивачка, їй невідомо. Ремонт квартири робився найнятими в приватному порядку особами. Вона приймала участь у проведенні ремонту (їздила та вибирала будівельні матеріали тощо). Квартира купувалася для потреб їх сім'ї, для цих же потреб в ній робився капітальний ремонт. На час покупки квартира була у непридатному для життя стані. В'їхали вони сім'єю у цю квартиру після проведення ремонту у липні 2007 року і вона проживала у цій квартирі до липня 2013 року. З 2006 року по 2009 рік вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною. Своєї згоди у письмовій формі на укладання її чоловіком договорів позики вона не надавала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та пояснив, що з відповідачкою [PERSON] він перебував у шлюбі з 03 червня 2006 року по вересень 2013 року. Їх сім'я майже не мала власного доходу, він працював неофіційно, отримував заробітну плату близько 1200 грн. на місяць, [PERSON] була у декреті. У лютому 2007 року позивачка зайняла йому гроші у сумі 15500 грн. на придбання квартири по [ADDRESS]. У березні 2007 року позивачка зайняла йому 60000 грн. на ремонт придбаної квартири. Відповідачка [PERSON] була обізнана про те, що позивачка оплатила їм придбання квартири та проведення ремонту і не заперечувала проти цього. Ремонт квартири робився найнятими в приватному порядку особами. Квартира купувалася виключно для потреб їх сім'ї, для цих же потреб в ній робився ремонт. На час покупки ремонту у квартирі не було взагалі. В'їхали вони сім'єю у цю квартиру влітку 2007 року. Взагалі на ремонт квартири було витрачено близько 100000 грн. Відповідачка [PERSON] знала про існування розписок, виданих ним позивачці, оскільки з нею, як з дружиною, він обговорював всі питання щодо придбання квартири та проведення в ній капітального ремонту, вартості будівельних матеріалів і робіт. Розписки про отримання грошей від 07 лютого 2007 року та від 20 березня 2007 року він писав власноруч у зазначені в останніх дати, все викладене в розписках відповідає дійсності. На поточний час у нього немає можливості повернути позичені грошові кошти. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] з 03 червня 2006 року перебували у шлюбі (актовий запис № 148 від 03 червня 2006 року), що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка Костянтинівського міськрайонного управління юстиції 03 червня 2006 року (а.с. 9). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2013 року розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] (а.с. 5). З цього ж рішення вбачається, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. 07 лютого 2007 року між позивачкою [PERSON], позикодавцем, та відповідачем [PERSON], позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власність грошову кошти у сумі 15500 грн. для придбання квартири по [ADDRESS], зі строком повернення грошей до кінця 2012 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 13). 07 лютого 2007 року відповідачем [PERSON] на своє ім'я була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 07 лютого 2007 року приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстром № 398 (а.с. 8). З цього ж договору вбачається, що дана квартира була придбана за суму 13500 грн. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України вбачається, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, з урахуванням правових позицій, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, суд вважає доведеним той факт, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя (відповідачів) [PERSON] і [PERSON], оскільки дане майно, по-перше, придбане під час шлюбу, по-друге, за участю подружжя коштами в набутті майна. 20 березня 2007 року між позивачкою [PERSON], позикодавцем, та відповідачем [PERSON], позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власність грошову кошти у сумі 60000 грн. для ремонту квартири, зі строком повернення грошей до кінця 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 14). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до вимог ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 07 лютого 2007 року і 20 березня 2007 року були укладені договори позики на суму 15500 грн. і 60000 грн. відповідно, що вбачається із розписок відповідача [PERSON], а також його пояснень та пояснень позивачки у судовому засіданні. Тобто, між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики, в який передбачені всі суттєві умови. Позивачка [PERSON] виконала умови договорів, передавши відповідачу [PERSON] обумовлені договорами грошові суми, що також було підтверджено у судовому засіданні поясненнями відповідача [PERSON] та позивачки [PERSON] Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Зобов'язання за вказаними договорами позики боржником - відповідачем по справі [PERSON] не виконано. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ч.ч.2-4 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч.2 ст. 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. У даній справі з пояснень позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], змісту розписок від 07 лютого 2007 року і від 20 березня 2007 року, вбачається, що грошові кошти, які відповідач [PERSON] отримав за договорами позики від 07 лютого 2007 року і від 20 березня 2007 року, були витрачені виключно в інтересах сім'ї відповідачів [PERSON] і [PERSON] (придбання квартири по [ADDRESS], а також проведення капітального ремонту даної квартири). З пояснень відповідачки [PERSON] вбачається, що їй було відомо про те, що позивачка допомагала їх сім'ї грошима для придбання квартири по [ADDRESS], та для проведення капітального ремонту даної квартири (в якому вона також приймала безпосередню участь), але у письмовій формі згоди на укладення її чоловіком [PERSON] договорів позики вона не надавала. Також відповідачкою [PERSON] не спростовано доводів позивачки [PERSON] і відповідача [PERSON] щодо розміру грошових сум, витрачених на придбання та ремонт квартири по [ADDRESS]. Крім того, учасниками судового розгляду був доведений і не заперечувався факт проживання сім'ї [PERSON] і [PERSON] у квартирі по [ADDRESS], в період з липня 2007 року по липень 2013 року. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за договорами позики від 07 лютого 2007 року і від 20 березня 2007 року були витрачені виключно в інтересах сім'ї відповідачів [PERSON] і [PERSON], навіть за відсутності надання відповідачкою [PERSON] у письмовій формі згоди на укладення договорів позики, при цьому остання фактично погодилася з фактом придбання і користувалася квартирою по [ADDRESS], в період з липня 2007 року по липень 2013 року, тобто суд вважає доведеним факт користування сім'єю відповідачів придбаним майном (грошима) за договором. Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку, з урахуванням положень ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї (а позика, зазвичай, і обумовлена інтересами сім'ї), створює обов'язки для другого з подружжя. До того ж, позиція щодо укладення договору позики одним із подружжя без згоди другого ускладнює з'ясування правового режиму позичених коштів. Оскільки нормами Сімейного кодексу України не передбачено спеціального правила, за відсутності іншої домовленості між подружжям, застосовується презумпція спільності набутого в шлюбі майна: позичені кошти, отримані одним із подружжя готівкою, стають спільною сумісною власністю подружжя. Отже, у разі вчинення правочинів щодо розпорядження уже позиченими коштами має застосовуватись ст. 65 Сімейного кодексу України. Визначаючи розмір грошових сум, які мають бути стягнуті з відповідачів на користь позивачки, суд виходить з того, що за договором позики від 07 лютого 2007 року відповідач [PERSON] отримав 15500 грн. на придбання квартири, а квартиру придбав 07 лютого 2007 року за 13500 грн., що вбачається з договору купівлі-продажу квартири, відповідної розписки, пояснень позивачки [PERSON], відповідача [PERSON] та частково з пояснень відповідачки [PERSON] Отже, суд вважає доведеним використання на користь сім'ї відповідачів для придбання квартири лише 13500 грн. із зайнятих відповідачем [PERSON] 15500 грн. Розмір грошових коштів у сумі 60000 грн., які позичені відповідачем [PERSON] у позивачки [PERSON] на капітальний ремонт придбаної ним для сім'ї квартири, суд вважає таким, що відповідає дійсності, оскільки розмір цієї суми доведений відповідною розпискою та поясненнями позивачки [PERSON], визнаний відповідачем [PERSON] та частково визнаний і не спростований відповідачкою [PERSON] Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] «про стягнення боргу за договором позики» підлягає частковому задоволенню: з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] підлягає стягненню борг за договорами позики від 07 лютого 2007 року у розмірі 13500 грн. та від 20 березня 2007 року у розмірі 60000 грн., а разом 73500 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України: з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню у відшкодування витрат по сплаті судового збору 244 грн. (а.с. 1) - по 122 грн. з кожного; з відповідачів [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 491 грн. - по 245,50 грн. з кожного.

Outcome: partial