Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя шляхом визначення часток в праві спільної сумісної власності та визнання права власності. 04.09.2019 року позивачка надала до суду уточнену позовну заяву. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі у період часу з 9 лютого 1987 року по 22 лютого 2005 року. Шлюб було розірвано у відділі РАЦС Апостолівського РУЮ Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 2004 року лютого місяця 10-го числа зроблено запис №16. Від шлюбу мають доньку, яка доросла та проживає окремо він них. Юридично шлюб вони розірвали, але продовжували вести спільний бізнес до поки вона жила у спірній квартирі по [ADDRESS] , у якій зараз живе відповідач зі своєю сім`єю. 24.02.2006 року вона одружилась вдруге та змінила прізвище на « [PERSON] ». Після розлучення вона неодноразово намагалася домовитися з відповідачем про порядок поділу їхнього майна, скласти його список, визначити спільно його власність, але відповідач постійно ухилявся від остаточного вирішення цього питання. 06.02.2017 року вона зверталась до місцевого суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, однак без експертної оцінки вартості спірного майна, на що отримала08.02.2017 року ухвалу суду і була змушена просити суд повернути позовну заяву з доданими до неї документами. Ухвалою суду від 14.02.2017 року документи були повернуто. Раніше до суду з таким самим позовом вона не зверталась. На момент фактичного розриву подружніх стосунків спільне сумісне майно складалося з трикімнатної квартири [ADDRESS] , будинок, їдальні-кафе, м`ясного цеху «[INFO]» з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 572,2м.кв., розташованими за адресою: [ADDRESS] ; за відповідачем зареєстровані транспортні засоби, які вони придбали за час спільного проживання а саме: автомобіль ВАЗ-21061, 1982 року випуску: причеп Асканія, 1992 року випуску. На підставі цього, просить суд визнати спільним майном подружжя дане майно, та визнати право власності за позивачем та відповідачем по Ѕ частині кожному, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , їдальню-кафе, м`ясного цеху « [INFO] » з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 572,2м.кв., розташованими за адресою: [ADDRESS] ; службове приміщення №1 із спального корпусу літ. «К», площею 87,4м.кв., яке розташоване в [ADDRESS] , автомобіль ВАЗ-21061, 1982 року випуску, номерний знак [NUMBER] , причеп АСКАНІЯ, 1992 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності подружжя в сумі 14211,63грн., та судові витрати. Позивачка та її представник до суду не з`явились, на електрону адресу суду надано клопотання про розгляд справи за її відсутність та відсутність її представника за наявними у справі матеріалами. Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у своєму запереченні на позов від 02.10.2017 року позовні вимоги не визнав та зазначив, що позивачка перебувала у шлюбі з ним у період з 09.02.1987 року по 22.02.2005 року. Шлюб розірвали у відділі РАЦС Апостолівського РУЮ Дніпропетровській області 10.02.2004 року, актовий запис №16. Позивачка зазначає, що неодноразово намагалася домовитися про порядок поділу спільного майна, але він ухилявся від вирішення питання, та вказує, що начебто тільки рік тому вона дізналась від нього про намір відчуження майна. Однак, він дійсно уклав шлюб з [PERSON] 09.02.1987 року. Рішенням Апостолівського районного суду від 22.07.1997 року шлюб було розірвано. Після цього він та позивачка мешкали окремо, спільне господарство не вели. Реєстрація розірвання шлюбу було здійснено ним в відділі РАЦС Апостолівського РУЮ Дніпропетровської області 10.02.2004 року, актова запис №16, а не 22.02.2005 року як зазначає позивачка. Після Фактичного припинення шлюбних відносин, він мав намір продати належну йому нерухомість, про що знала позивачка. З метою вирішення між ними майнового спору, [PERSON] звернулася до суду 10.01.2007 року. У зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ЦПК України, ухвалою Апостолівського районного суду від 26.07.2007 року (по справі № 2-443/07) позовну заяву повернуто позивачу [PERSON] . Не погоджуючись з даним рішенням суду позивачка звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області. 22 листопада 2007 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області відхилено апеляційну скаргу [PERSON] , а ухвалу Апостолівського районного суду від 26.07.2007 року залишено буз змін. Дані факти свідчать про те, що позивачка знала про порушення свого права і намагалась захистити його в судовому порядку. На підставі цього, просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заяву про застосування позовної давності надану до суду 07.11.2017 року з підстав викладених в ній. Заява представника відповідача про застосування позовної давності підлягає до задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» розділу ІІ «Шлюб. Права та обов`язки подружжя» СК України. V. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. а. норми матеріального права. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно ст. 72 ч. 2. СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З огляду на матеріали справи, стороною позивача не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності. Судом встановлено, що ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2007 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна набутого подружжям за час шлюбу вважати не поданою та повернуто позивачеві. Ухвалою колегії суддів Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2007 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2007 року залишено без змін. Так, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до положення ч.ч.1-2, ч.4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою в позові, всі судові витрати позивача залишаються за нею. Згідно із ч.1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 11.09.2017 року, необхідно скасувати.

Outcome: dismissed