Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами 12.01.1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 45. 20.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З п. 5.2 даного договору вбачається, що позивачка, як дружина, надала згоду позивачу на покупку даної квартири. 18.09.2017 року під час сварки, позивачці стало відомо, що відповідач намагається продати квартиру. Вважає, що між сторонами виник спір щодо даної квартири, просить суд визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину даної квартири. 14.05.2018 року відповідачем подано заяву, в якій позовні вимоги визнав та просив задовольнити їх в повному обсязі. 12.08.2019 року судом залучено до участі у справі ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у якості третьої особи. 10.09.2019 року представником третьої особи подані пояснення у справі, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 133059029 від 02.08.2018 року власником вищевказаної квартири є ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Вважає, що оскільки сторони у справі не є власниками даної квартири, заявлені у позові вимоги є безпідставними. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю відповідача. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав його безпідставним, а тому просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 12.01.1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, про що зроблено актовий запис № 45. 20.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідач набув у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 133059029 від 02.08.2018 року вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» з 14.11.2014 на підставі договору іпотеки № 73421 від 20.12.2008 року. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Спірна квартира вибула з володіння відповідача до моменту звернення позивача до суду з відповідним позовом, право власності на неї на підставі договору іпотеки визнано за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Правомірність набуття ним права власності в даному провадженні не оспорюється і згідно чинного законодавства презюмується. З цих підстав суд вважає безпідставними вимоги про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ його частку. Інших вимог в даній справі не пред`явлено. Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.10.2017 року, у вигляді арешту квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed