Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй [PERSON], належить земельна ділянка площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 28.08.2017 року отримавши витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, вона дізналась про проведення 23.08.2017 року державної реєстрації іншого речового права на свою земельну ділянку. Реєстрація іншого речового права здійснена державним реєстратором Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області. Згоди та заяви на проведення таких дій позивач не надавала. Звернувшись до державного реєстратора Миколаївської сільської ради, було в з'ясовано, що 23.08.2017 року державним реєстратором Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області було прийнято заяву про державну реєстрацію права власності № [NUMBER] і прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за № 36756933 від 23.08.2017 року. На підставі даного рішення було проведено державну реєстрацію іншого речового права, а саме право користування земельною ділянкою, що належить [PERSON], для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору встановлення емфітевзису від 23.08.2017 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Від власника земельної ділянки [PERSON] - [PERSON] діяв на підставі довіреності виданої 20.11.2012 року. Звертаю увагу суд на те, що довіреність від 20 листопада 2012 року як односторонній правочин, на підставі якої вона уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути своїм представником з питань управління належної їй земельною ділянкою площею 5,530 га, підлягає визнанню недійсною, і як наслідок договір встановлення емфітевзису від 23.08.2017 року також необхідно визнати недійсним із наступних підстав. У період з 2003 року по 2012 рік, позивач знаходилась у скрутному матеріальному становищі, на її утриманні знаходилась неповнолітня дитина, а також хвора мати за якою вона здійснювала постійний догляд та не могла через це працевлаштуватись. Після смерті матері, позивач залишилась без житла, тому вимушена була придбати квартиру, позичивши гроші у знайомих. 10.12.2009 року між нею та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Оскільки, їй потрібно було повертати позичені за квартиру гроші, вона звернулася до [PERSON] з проханням позичити кошти, а в подальшому не сплачувати орендну плату за землю. 20.11.2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, умовою якого сторони [PERSON] було видання довіреності йому та [PERSON] на управління земельною ділянкою, який вона підписала під впливом тяжкої для неї обставини, а саме в обмін на матеріальну допомогу,оскільки вона з сином перебувала у крайній нужденності, без житла та будь-якої допомоги. Вважає, що така довіреність та договір підлягають визнанню її недійсними. Звертає увагу суду на те, що вона, по-перше не мала наміру укладати договір встановлення емфітевзису на 100 років, по-друге в довіреності відсутні повноваження на укладення договору емфітевзису, лише зазначено, що представники мають право вносити зміни до Договору встановлення емфітевзису. Всупереч вимогам ст. 283 ЦК України, відповідач, який за довіреністю являється представником позивача, уклав між собою договір встановлення емфітевзису. Позивачем не було схвалено правочин, укладений між представниками 23.08.2017 року та взагалі про нього вона нічого не знала. Вважає, що договір встановлення емфітевзису було вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, оскільки відповідачі навмисно поставили умову надання їй коштів - саме видання довіреності на управління землею. Тобто, з самого початку відповідачі мали намір позбавити її власності. Договір встановлення емфітевзису вчинено на вкрай невигідних умовах. Так, у договорі зазначається, що передача емфітевзичного права відбувається за 100 000,00 гри. Для неї, як власника земельної ділянки, така умова договору є вкрай невигідною, оскільки оренда земельної ділянки (якщо рахувати по договору оренди, який було укладено між нею та [PERSON].) більш ніж у три рази перевищує вартість вказану у договорі встановлення емфітевзису. Позивач зазначила, що договір встановлення емфітевзису має посилання на договір позики від 20.11.2012 року, але даний договір потрібно визнати також недійсним, як вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона перебувала в дуже скрутному фінансовому положенні, без житла, тому для отримання грошових коштів від [PERSON] і підписала договір позики на край невигідних умовах, а саме п. 4 договору передбачає сплату відсотків у розмірі - 40% річних. Вважаю, що такий розмір відсотків є край не вигідним, і якщо б не тяжкі обставини, в яких вона опинилась, то я ніколи б не підписала такий договір. Грошові кошти вона отримала у розмірі 40 000,00 гривень, за домовленістю з [PERSON] позичивши їх як майбутню сплату за договором оренди землі. Оскільки у неї були довірительні відносини з [PERSON], вона і підписала всі документи, які він їй надав. За попередньою домовленістю договір оренди повинен був діяти сім років, і починаючи з моменту отримання мною коштів, [PERSON] не сплачував орендну плату, як і було домовлено. Саме у зв'язку з цим, вона і звернулася до відділу Держгеокадастру з метою зареєструвати припинення дії договору оренди землі, і після звернення дізналася про існування договору емфітевзису. Враховуючи вищевикладені обставини просить суд, визнати недійсною довіреність від 20.11.2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області Моргуновим О.В., на підставі якої [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути представниками з питань управління належної їй земельної ділянки площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Визнати недійсним договір встановлення емфітевзису від 23.08.2017 р., укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.11.2012 року та [PERSON], щодо земельної ділянки площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та яка належить [PERSON]. Скасувати Державну реєстрацію укладеного 23.08.2017 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.11.2012 року, та [PERSON], договору встановлення емфітевзису щодо земельної ділянки площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та яка належить [PERSON], зареєстрованого 23.08.2017 р. Миколаївською сільською радою Васильківського району Дніпропетровської області. Визнати недійсним договір позики від 20.11.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області Моргуновим О.В. Витрати по справі покласти на Відповідачів. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Відповідач [PERSON], та відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі та заперечували проти його задоволення, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Зазначивши, що закінчився строк позовної давності. [PERSON] на момент укладення договору позики працювала, не мала скрутного становища. За позичені гроші придбала квартиру. Третя особа Приватний нотаріус Новомиколаївського нотаріального округу Запорізької області Моргунов Олександр Володимирович у судове засідання не з'явися, але до його початку надав заяву якою просить розглядати справи без його участі. Третя особа представник Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дослідивши заяви по суті справи, а саме позовну заяву, відзив відповідачів, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 14.07.2000 року [PERSON] на підставі рішення ХІІ сесії ХХІІІ скликання Миролюбівської сільської Ради народних депутатів від 27.04.2000 року № 22788 належить земельна ділянка площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с. 21). 10.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди землі площею 5,530 га, на термін 5 років, з орендною платою за земельну ділянку у розмірі 3019 гривень 22 копійки (а.с. 13). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно договору позики від 20.11.2012 року реєстраційний № 874 укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] ( позичальник) - позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 100 000 гривень, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за весь час фактичного користування грошовими коштами 40 відсотків річних. Відсотки виплачуються під час остаточного розрахунку за весь період фактичного користування позиченими коштами ( а.с. 8). Відповідно до договору купівлі - продажу від 18.09.2012 року [PERSON] придбала квартиру у місті Дніпропетровську за ціною 79 507 гривень 00 копійок (а. с. 15). Судом встановлено, що договір позики укладено відповідно до чинного законодавства, обов'язки встановленні договором позики позикодавцем виконані у повному обсязі, позивачка отримала кошти у сумі 100 000 гривень, за які придбала квартиру, тому суд не вбачає підстав визнання договору позики недійсним. Нормами ч. 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відтак, видача довіреності є одностороннім правочином, на який розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно довіреності від 20.11.2012 року реєстраційний номер 873 [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути її представниками з питань управління належної їй земельної ділянки площею 5,530 га, що розташована на території КСП «Миролюбівське» Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в тому числі укладення договорів оренди, обробітку і таке інше, від її імені з будь - якою фізичною чи юридичною особою в порядку визначеному чинним законодавством на момент укладення цих договорів, а також вирішення будь - яких інших питань, крім відчуження щодо цієї земельної ділянки, крім того, уповноважені особи мають право вносити зміни до державного акту, виправляти помилки в ньому, виготовити і зареєструвати в разі необхідності новий державний акт, а також вносити зміни до Договору встановлення емфітевзису. Довіреність видана терміном на двадцять років і дійсна до двадцятого листопада дві тисячі тридцять другого року без права передоручень повноважень іншим особам ( а.с.9 ). Суд дослідив документи, якими позивач обґрунтовує наявність скрутного матеріального становища в якому вона знаходилась на період укладання договору позики та довіреності, а саме: копія свідоцтва про смерть матері [PERSON], яка померла [INFO] року, копія рішення Синельниківського районного суду від 26.09.2003 року відповідно до якого, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], копія трудової книжки серії [NUMBER] з якої вбачається, що [PERSON] на підставі трудового договору № 04561200698 від 14.03.2012 року в період з 14.03.2012 року по 30.09.2014 року працювала продавцем у ФОП [PERSON] ( а. с. 19, 20, 22). Аналізуючи вищенаведені документи, суд приходить до висновку що свідоцтво про смерть матері та копія рішення про розірвання шлюбу є неналежними доказами у справі, а копія трудової книжки спростовує посилання позивача на наявність скрутного матеріального становища в період укладання позивачем договору позики від 20.11.2012 року та довіреності від 20.11.2012 року, оскільки була в цей період офіційно працевлаштована. Суд вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що правочин вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вимог вкрай невигідних умовах. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі, тому вимоги позивачки з приводу визнання недійсним довіреність від 20.11.2012 року та договір позики від 20.11.2012 року не підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 5 зазначеної статті укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст.407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно з п.3 ч.1 ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а відповідно ч.2 цієї статті законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. На підставіст.408 ЦК України, строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором. Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до договору встановлення емфітевзису від 23 серпня 2017 року [PERSON] на підставі довіреності, діючий від імені власника [PERSON] передав [PERSON] право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право) зберігаючи за собою право розпорядження нею площею 5,53 га, яка знаходиться на території КСП «Миролюбівське» Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області. Передача емфатичного права відбулося за 100 000 гривень, які власник отримав від емфітента згідно договору позики від 20.11.2012 року. Термін дії договору встановлено 100 років ( а. с. 10-11). Згідно копії відомостей про право власності / право постійного користування з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, вбачається, що 23.08.2017 року державним реєстратором Миколаївської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області здійснена державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, на підставі договору емфітевзису. Відповідно до висновку спеціаліста, щодо вартості права користування земельною ділянкою від 08.02.2018 року - вартість права користування земельною ділянкою площею 5,530 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], на правах емфітевзису строк на 100 років з 23.08.2017 року складає 594 627 гривень 00 копійок. Довідка видана начальником відділу у Синельниківському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровські області свідчить, що вартість земельного паю по Миролюбівській сільській раді 6,13 умовних кадастрових га станом на 01.01.2013 року становила 140 350 гривень 76 копійок. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є приватним підприємцем, який займається фермерським господарством з використанням орендованих земель сільськогосподарського призначення. Крім того, згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У той же час, в ході розгляду даної справи, таких порушень судом не встановлено. Спірний договір є дійсним, оскільки укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі, пройшов держреєстрацію, земельна ділянка була передана відповідачу відповідно до умов зазначеного договору, позивачка отримала обумовлену договором суму коштів відповідно до договору позики від 20.11.2012 року. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, договір емфітевзису від 23.08.2017 року є таким, що укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Правових підстав для визнання даного договору недійсним у межах заявлених позивачем вимог та підстав для скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно від 23.08.2017 року при розгляді даної справи не встановлено. З огляду на вищенаведене, враховуючи, що доводи сторони позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на вимогах закону, а ствердження відповідачів є слушними, доведеними та обґрунтованими, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи, що позивачу в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі - судові витрати у виді судового збору сплачені позивачем при зверненні до суду на підставі ст. 141 ЦПК України відшкодуванню відповідачами не підлягають. На підставі викладеного

Outcome: dismissed