Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON], [INFO], у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 липня 2010 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї між сторонами зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO], спільне життя з відповідачем у подальшому не склалось, позивачка та відповідач зрозуміли, що вони зовсім різні люди, і не тільки за характерами, але й за інтересами та поглядами на життя, практично не розуміють один одного. Відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, фактично ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Позивачка вважає спільне сімейне життя з відповідачем неможливим, що є підставою її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, що містить зміст поданої позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою, вважає, що шлюб має лише формальний характер, відповідач не протирічить проти сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак вважає розмір аліментів значно завищеним, оскільки відповідач є людиною не працевлаштованою, тому не має регулярного доходу та, відповідно, можливості сплати аліментів у визначеному позивачкою розмірі. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], заперечення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 23.07.2010 року зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 1131. (а.с. 6) Сторони від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 430. (а.с. 7) За даними Довідки, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 407 від 14.02.2014 року, неповнолітня [PERSON], [INFO] року народження, дійсно проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 25) Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Судом достовірно встановлено, що сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину, сімейне життя позивачки та відповідача не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між позивачкою та відповідачем носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Позивачка займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони проживають окремо за обопільною згодою, що не пов'язана з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми чи інших поважних причин. При таких обставинах сім'я фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо. Згідно ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюб є сімейним союзом чоловіка та жінки. Як убачається із змісту позовної заяви, сторони не проживають однією сім'єю і шлюбні стосунки між ними відсутні, цей союз існує лише формально. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір'ю за місцем її проживання, перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивачки, відповідач не має офіційного місця роботи та можливості регулярного надання матеріальної допомоги на утримання дитини, не заперечуючи проти утримання доньки. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позов [PERSON], який поданий в інтересах неповнолітньої дитини, підлягає до часткового задоволення, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, присуджує відповідачу до сплати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 600,00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини, при цьому суд бере до уваги, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість офіційного працевлаштування, в матеріалах справи відсутні докази про наявність у відповідача інших утриманців та соціальних зобов'язань, однак відсутні дані щодо офіційного працевлаштування відповідача, та, відповідно, регулярного матеріального доходу, що ураховано судом при визначенні розміру аліментів, тому суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Outcome: partial