Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивачка [PERSON], посилаючись на те, що під час спільного шлюбного життя придбали разом з Відповідачем житлову квартиру, на даний час шлюб розірваний, розділити квартиру на два окремі ізольовані приміщення придатні для проживання немає технічної можливості згідно ДБН, а тому просила суд визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя,визнати за нею право власності на 1 кімнату та визначити порядок користування приміщеннями загального користування(кухня,санвузол,ванна кімната,коридор, лоджію,підсобні приміщенні та інш.),що перебувають у спільній сумісній власності колишнього подружжя. В судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала,при цьому пояснила,що вона 15 червня 1985 року маючи дошлюбне прізвище Кришевська,зареєструвала шлюб з [PERSON] Миколайовичем.Від цього шлюбу у них народилася дитина син [PERSON], 13.11.1986р.н.,котрий на даний час є повнолітнім,однак проживає в спірній квартирі з Позивачкою.В період шлюбу та спільного проживання сторонами було придбано у власність квартиру за адресою:[ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу від 14 вересня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №2393 та в погосподарській книзі Кримоцької сільської Ради за № 235 від 29.09.1993 року.Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18.08.2017 року шлюб між сторонами був розірваний,а так як на даний час бувший чоловік перешкоджає їй в користуванні спільно нажитим майном,у неї виникла необхідність оформити на себе право власності на частину майна,а тому і просила суд визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя,визнати за нею право власності на житлову кімнату 4-3 площею 15, 2 кв.№4 по провул.Новоселів,3 в с.Кримок Радомишльського району Житомирської області та визначити порядок користування приміщеннями загального користування в квартирі (кухня,санвузол,ванна кімната,коридор,лоджію,підсобні приміщенні та інш.),що перебувають у спільній сумісній власності колишнього подружжя. В судовому засіданні Відповідач [PERSON] з»явився, з позовними вимогами погодився в повному обсязі, просив суд визнати за ним право користування кімнатою 4-2, площею 11,6 кв.м. та визначити порядок користування приміщеннями загального користування. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи,оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до наступного. Судом встановлено,що 15 червня 1985 року між Позивачкою та Відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Радомишльським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 56, який було розірвано 18 серпня 2017 року на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області. Від шлюбу і спільного проживання у сторін у справі народилася спільна дитина - син [PERSON], [INFO], який є на даний час повнолітнім і проживає разом з Позивачкою у спірній квартирі. В період шлюбу та спільного проживання сторонами у справі була придбана у власність квартира за адресою: [ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу, від 14 вересня 1993 року., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №2393 та зареєстрованого в погосподарській книзі Кримоцької сільської Ради за № 235 від 29.09.1993 року. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 18.08.2017 року - спірна квартира є двокімнатною, загальною площею-62,8 кв.м, житлова площа - 26,8 кв.м., у тому числі кімната 4-3 площею 15, 2 кв.м.та кімната -4-2 загальною площею 11,6 кв.м. кухня 4-9 площею 8, 9 кв.м., вбиральня 4-7 площею 0,9 кв.м.,кв.м., ванна кімната 4-8 площею 1, 9 кв.м., коридор 4-1 площею 9, 3 кв.м. та коридор 4-6 площею 2, 4 кв.м., підсобне приміщення 4-5 площею 2, 1 кв.м. та підсобне приміщення 4-4 площею 1, 5 кв.м., веранди площею 4, 0 кв.м. та 2 кв.м., лоджії площею 3,0 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Оскільки Позивач та Відповідач не можуть домовитися добровільно щодо порядку у користуванні квартирою,при цьому Відповідач чинить перешкоди Позивачу у користуванні квартирою, не допускає її у квартиру,а оскільки іншим шляхом спір не вирішити, Позивач змушена була звернутися до суду з зазначеним позовом. Розділити в натурі вказану квартиру неможливо виходячи з ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт». Квартира розташована на 2 поверху, що виключає облаштування будь-яких прибудов та окремих виходів, житлова площа є відносно невеликою. При цьому кухня, санвузол, ванна кімната та інші приміщення загального користування не можуть бути розділені між сторонами. 1/2 частини квартири, що буде належати Позивачу за Рішенням суду та 1/2 частини квартири, що фактично належить Відповідачу, будуть в натурі приблизно відповідати площам житлових кімнат у 15, 2 кв.м. та 11, 6 кв.м. Більшу за розміром площі кімнату,на яку Позивач просить визнати право власності мотивує тим, що з нею проживає її син,який допомагає їй як інваліду 2 групи, якому протипоказана важка фізична праця. У відповідності до ст.60 Сімейного Кодексу України майно,набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку(доходу). Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників,які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.І ст. 70 СК України, розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя є рівним, при цьому при поділі майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя при наявності обставин, що мають істотне значення.Зокрема якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї,приховав,знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»яза-на довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень,при цьому докази подаються сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги викладене та оцінивши всі докази та обставини справи суд приходить до висновку про те,що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі ст.141 ЦПК України суд вирішує питання судових витрат у справі.

Outcome: approved