Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивачка звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із даним позовом посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 року по 15.09.2015 року. За час перебування сторін у шлюбі, вони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] і [PERSON] та автомобіль «Skoda Octavia» 1.8 TSI, об`єм двигуна 1,8 см.куб, потужність двигуна: 118 кВт, врік випуску: 2011, право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Зазначає, що після розірвання шлюбу, відповідач пообіцяв повернути позивачці частину коштів за придбані під час шлюбу квартиру та автомобіль та відшкодувати компенсацію у сумі 10 000 доларів США за капітальний ремонт квартири, за меблі, побутову та комп`ютерну техніку, а також інші господарські речі, які були спільно придбані за час шлюбу, однак повернув їй лише 3000 доларів США. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/2 квартири [ADDRESS] та автомобіль Skoda Octavia 1.8 TSI, об`єм двигуна 1,8 см.куб, потужність двигуна: 118 кВт, рік випуску: 2011; в рахунок відшкодування вартості 1/2 частині вказаного майна стягнути з відповідача на її користь 560000 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову в частині позовних вимог про визнання спільним сумісним майном подружжя 1/2 частки квартири [ADDRESS] , заперечував та зазначив, що 14.01.2007 року між його батьком [PERSON] та ПП «Еркер» (Підрядник) був укладений договір №13/54 на виконання робіт по будівництву спірної квартири. На виконання вказаного договору його батько 15.02.2008 року оплатив підряднику особисто за власні кошти вартість спірної квартири у розмірі 311 400,00 грн. 20.03.2008 року [PERSON] подарував відповідачу майнове право на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування майнового права. Таким чином, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки кожний. Крім того, зазначає, що в період придбання спірної квартири його сім`я перебувала в скрутному фінансовому становищі і не мала фактичної можливості придбати навіть частину спірної квартири. За таких обставин частка спірної квартири була подарована відповідачу за договором дарування і відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України є виключно його особистою приватною власністю. Щодо позовних вимог про визнання спільним сумісним майном автомобіля та стягнення компенсації зазначає, що при розірванні шлюбу сторони домовились, що автомобіль залишиться у користувавнні відповідача та 02.11.2015 року останній сплатив позивачці вартість 1/2 частини автомобіля в розмірі 3 000 доларів США. 04.11.2018 року спірний автомобіль відповідачем було відчужено та ціна його продажу становила 49 000 грн. Тож, позовна вимога про стягнення грошової компенсації за 1/2 частку спірного автомобіля у розмірі 140 000 грн., на думку відповідача, є необгрунтованою. Враховуючи наведене, просив суд позов задовольнити частково, визнавши спільним сумісним майном подружжя автомобіль Skoda Octavia 1.8 TSI, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Позивачка надала відповідь на відзив, в якій зазначає, що згідно договору №13/54 на виконання робіт по будівництву квартири від 14.01.2017 року замовниками є 2 особи - [PERSON] та [PERSON] , тож і кошти вносились по 1/2 частини загальної вартості квартири, тобто за 1/2 частину квартири вносились кошти нею та її колишнім чоловіком [PERSON] з їхніх спільних сімейних заощаджень. Крім того, зазначає, що кошти в розмірі 3000 доларів США відповідачем були сплачені в якості компенсації при поділі речей домашнього вжитку, які залишились у його користуванні, а не за автомобіль, як це зазначає відповідач у відзиві. Крім того позивачка вважає, що відповідач зазначає у відзиві занижену ціну спірного автомобіля, оскільки ціна такого автомобіля згідно оцінки становить 280 000 грн. 19.02.2019 року відповідачем було подано зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом (Відповідач за первісним позовом) посилається на те, що з 21.10.2006 року по 15.09.2015 року він перебував з відповідачкою за зустрічним позовом в зареєстрованому шлюбі. З первісного позову [PERSON] йому стало відомо, що остання вважає 1/2 частину квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю, але вказане твердження вважає безпідставним та необґрунтованим. Зазначає, що 14.01.2007 року між його батьком [PERSON] та ПП «Еркер» (Підрядник) був укладений договір №13/54 на виконання робіт по будівництву спірної квартири. 20.03.2008 року [PERSON] подарував [PERSON] майнове право на 1/2 частину спірної квартири та, після передачі житла замовникам, набув право власності на 1/2 частини квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року. Оскільки [PERSON] не визнає право особистої приватної власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , оситанній змушений звернутися до суду для визнання вказаного майна особистою приватною власністю. Позивачка за первісним позовом надала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому проти задоволення зустрічного позову заперечує, мотивуючи тим, що за 1/2 частини квартири - 155 700 грн чплачено коштами позивачки за первісним позовом та коштами її колишнього чоловіка, а за іншу 1/2 частини - його батьком [PERSON] , зазначає, що спільно з колишнім чоловіком зробили капітальний ремонт та придбали нові меблі. Проте, у зустрічному позові [PERSON] зазначає, що договір 13/54 від 14.01.2007 року був укладений між ПП «Еркер» та його батьком - [PERSON] , однак дана інформація не відповдає дійсності, оскільки згідно договору №13/54 на виконання робіт по будівництву квартири від 14.01.2017 року, який міститься в Комунальному підприємстві Київської обласної ради Південне бюро інвентаризації, замовниками є дві особи - [PERSON] та [PERSON] . Крім того, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що вартість квартири оплатив його батько, позилаючись на банківські квитанції, не відповідає дійсності, оскільки платник це особа яка ініціює переказ, тобто [PERSON] лише вносив готівку, але не є власником цих коштів. Разом з тим, вважає наданий позивачем за зустрічним позовом договір дарування майнового права таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 719 ЦК України, оскільки він підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, відповідно до п. 7.1 договору №13/54 від 14.07.2007 року до моменту підписання Замовником акту прийому-передачі об`єкта та оформлення правовстановлюючих документів на ім`я замовника, власником є підрядник. Відповідно до п. 7.2 за рішенням Замовника право володіння, користування та розпорядження об`єктом можуть бути передані іншим особам, шляхом укладання додаткової угоди, однак така угода не укладалась. Таким чином, зважаючи на те, що [PERSON] разом з [PERSON] на рівних умовах формувала сімейний бюджет у період з 21.10.2006 року по 15.09.2015 року, за рахунок якого була набута 1/2 чатина спірної квартири, просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні первісний позов не визнав в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві. Просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 21.10.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . 15.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу дітей не мають. Під час зареєстрованого шлюбу, а саме з 21.10.2006 року по 15.09.2015 рік, сторонами була придбана частина двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,2 кв. м., житловою площею 36,1 кв. м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] , по 1/2 частки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19339291 від 27.06.2008 року /а.с. 139-140/. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі те, що в період шлюбу, в 2011 році, сторонами було придбано автомобіль марки «Skoda Octavia» 1.8 TSI, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я [PERSON] /а.с. 48/. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №5956/18/002777 від 04.11.2018 року, автомобіль Skoda Octavia 1.8 TSI, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , без згоди позивача, було передано у власність [PERSON] /а.с. 99/ Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст.71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини. Зокрема, сторони не дійшли згоди, як щодо обставин набуття спільного майна, так і до способу його поділу між ними. Так, представник відповідача за первісним позовом пояснив, що 14.01.2007 року між ПП «Еркер» та [PERSON] було укладено договір №13/54 про виконання робіт по будівництву квартири [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору, підрядник зобов`язується на власний ризик виконати роботи по будівництву квартири [ADDRESS] (кількість кімнат -2, поверх - 5, загальна площа - 69,2 кв.м., житлова площа - 36,10 кв.м.), а замовник прийняти об`єкт та сплатити за нього кошти на умовах визначених даним договором. Вартість будівельних робіт згідно проектно-кошторисної документації становить 311 400,00 грн. Представник відповідача за первісним позовом зазначив, що на підставі договору дарування майнових прав від 20.03.2008 року [PERSON] подарував [PERSON] майнові права на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , тож, спірна частка квартири є особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом, тобто не належить до спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, відповідно до п. 7.1 договору №13/54 від 14.07.2007 року до моменту підписання Замовником акту прийому-передачі об`єкта та оформлення правовстановлюючих документів на ім`я замовника, власником є підрядник. Відповідно до п. 7.2 за рішенням Замовника право володіння, користування та розпорядження об`єктом можуть бути передані іншим особам, шляхом укладання додаткової угоди. Згідно п. 7.4 Договору, після прийняття об`єкта Державною комісією та остаточного розрахунку між сторонами підрядник передає необхідну інформацію МБТІ для подальшого оформлення права власності замовника на збудований об`єкт. Як вбачається з наданої КП КОР «Південне БТІ» належним чином завіреної копії інвентаризаційної справі на квартиру [ADDRESS] , замовниками за договором №13/54 від 14.01.2007 року про виконання робіт по будівництву квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Додатками до договору зазначено лише календарний план-графік сплати коштів, та прийому передачі виконаних робіт. Таким чином, з урахуванням норм ст. 89 ЦПК України, суд не бере до уваги наданий відповідачем за первісним позовом договір №13/54 про виконання робіт по будівництву квартири [ADDRESS] , оскільки такий відсутній в МБТІ, як і відсутні додаткові договори, зокрема договір дарування майнових прав. Крім того, як вбачається з пояснень відповідача та наданих ним письмових доказів: договір про виконання робіт по будівництву квартири [ADDRESS] між ПП «Еркер» та [PERSON] і [PERSON] був укладений 14.01.2007 року, а договір дарування майнових прав, за яким [PERSON] нібито подарував [PERSON] ? частину майнових прав на спірну квартиру, укладений 20.03.2008 року, тобто через рік, що є об`єктивно неможливим. Згідно акту передачі житла інвестору від 29.05.2008 року підрядник - ПП «Еркер» передає, а інвестори - [PERSON] та [PERSON] сплатили 100% вартості та приймають квартиру [ADDRESS] . Оплату вартості вказаної квартири [PERSON] здійснював 7-ма платежами на суму 311 400,00 грн., що підтверджується квитанцією про здійснення операції № ПН1 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн., квитанцією про здійснення операції № ПН2 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн., квитанцією про здійснення операції № ПН3 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн., квитанцією про здійснення операції № ПН4 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн., квитанцією про здійснення операції № ПН6 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн., квитанцією про здійснення операції № ПН7 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн., квитанцією про здійснення операції № ПН8 від 15.02.2008 року та на суму 49 000,00 грн. Позивачка за первісним позовом в судовому засіданні стверджувала, що джерелом грошових коштів, що були витрачені на покупку вказаної квартири були заощадження в сумі 155 тис. грн. та кошти її батьків [PERSON] та [PERSON] . Крім того зазначає, що за період з 2008 по 2009 роки вона з відповідачем зробила капітальний ремонт за сімейні кошти та кредитні кошти. Свідок [PERSON] мати позивачки за первісним позовом, в судовому засіданні пояснила, що доходів у відповідача не було, тому сторони певний час проживали у її тітки. Пояснила, що 1/2 частини квартири придбав [PERSON] , а іншу 1/2 частини - [PERSON] та [PERSON] за кошти сторін, свідка та їхніх родичів ( [PERSON] , [PERSON] ). Щодо автомобіля пояснила, що кошти на його придбання також частково давала вона, оскільки відповідач не працював. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є старшою сестрою позивачки за первісним позовом пояснила, що їй відомо, що сторони квартиру придбали навпіл із батьком відповідача за первісним позовом - [PERSON] Кошти на 1/2 частину квартири частково давали батьки позивачки за первісним позовом, автомобіль також був придбаний за спільні кошти сторін. Крім того, позивачка брала кредити, оскільки відповідач за первісним позовом певний час не працював. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що кошти на квартиру сторонам давали як батьки позивачки за первісним позовом, так і батько відповідача за первісним позовом, та оскільки батько відповідача давав коштів більше, тому і зареєстрували 1/2 частину квартири за [PERSON] Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] оскільки вони є непослідовними та протирічать свідченням інших свідків та дослідженим доказам у справі. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, а саме придбана 1/2 частини квартири [ADDRESS] в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та підлягає поділу між ними в рівних частках, так як іншого у судовому засіданні доведено не було. В матеріалах справи міститься довідка середньо ринкової вартості квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,20 кв.м. від 15.02.2019 року, якою ПП «Український центр експертиз» визначив ринкову вартість об`єкта оцінки (без врахування ПДВ) в сумі 920 600 грн. /а.с. 141/. Однак, суд не бере до уваги вищезазначену довідку, оскільки інформація надана на підставі аналізу цін на нерухомість у Київській області, висвітлених в засобах масової інформації та на сайтах агентств нерухомості. Натомість, відповідно до довідки суб`єкта господарювання ФОП [PERSON] №1/10 від 01.10.2018 року, на підставі аналізу ринку нерухомості в м [ADDRESS] та наданої замовниками інформації було визначено, що орієнтовна вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] , станом на 01.10.2018 року становить 1 680 000 грн. /а.с. 45/. Отже, вартість спірної 1/2 частини квартири становить 840000 грн. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таких обставин судом не встановлено. Оформлюючи квартиру відповідачем не було обумовлено належність коштів для її придбання. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно п.п. 3,4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Ст. 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки сторонами було надано два варіанти оцінки спірного майна, судом було запропоновано сторонам скористатись своїм правом заявити клопотання про призначення експертизи з метою визначення остаточної вартості майна, однак останні категорично відмовились від проведення експертизи. Отже суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Щодо вимоги позивачки за первісним позовом про стягнення з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку в спільному майні подружжя, що складає вартість 1/2 частки автомобіля марки Skoda Oktavia 1.8 TSI, 2011 року випуску, а саме: 140 000 , суд виходить з наступного. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірних транспортних засобів. Однак, відповідач за первісним позовом при визначенні загального розміру компенсації помилково взяв до уваги вартість реалізованого автомобіля, яка була вказана в договорі купівлі-продажу транспортного засобу. Як зазначено в п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.07.2007 року № 11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В даному випадку даний автомобіль був реалізований без згоди одного із подружжя, а тому суд вважає, що згоди сторін щодо вартості автомобіля досягнуто не було, а від так, застосовує дійсну вартість авто на час розгляду справи. Відповідно до довідки №2/10 від 01.10.2018 року, виданою суб`єктом господарювання ФОП [PERSON] , на підставі проведеного аналізу ринку колісних транспортних засобів та наданої замовником інформації було визначено, що орієнтовна вартість легкового автомобіля «Skoda Octavia» 1.8 TSI, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] станом на 01.10.2018 року становить 280 000 грн.. Позивачка за первісним позовом не претендує на спірне рухоме майно, а просить лише стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини реалізованого автомобіля та 1/4 частини вартості спірної квартири. Відтак, суд вважає за необхідне визнати 1/2 квартири [ADDRESS] , вартістю 840000 грн. та автомобіль «Skoda Octavia» 1.8 TSI, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 280 000 грн., що загалом становить 1 120 000 грн., об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Отже, із врахування всього вище викладеного, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] має право на компенсацію, виходячи з загальної вартості вказаного автомобіля 280000 грн., тобто компенсацію в розмірі 140 000 грн. та на компенсацію, вартості 1/4 частини спірної квартири, виходячи з загальної вартості 1680000 грн., тобто 420000 грн., а разом 560000 грн. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову, оскільки решта позовних вимог за первісним позовом є необґрунтованою. Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання особистою приватною власністю [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] , то суд дійшов висновку про відмову даної вимоги, оскільки стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , так як дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та була придбана за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, що і було встановлено в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 8 809,20 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та

Outcome: partial