Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить : визнати недійсним договір дарування ВАА № 353235 квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Ярославом Олексійовичем 13 липня 2002 року за реєстровим № 7670. В обґрунтування позову навела наступне. На підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. 28.04.2001 року за реєстром № 4931, вона - [PERSON] отримала у приватну власність квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира складається із однієї кімнати та розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку, загальною площею 32,82 кв.м., житловою площею 16,82 кв.м. Зазначена нерухомість була нею зареєстрована у Криворізькому бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 59П під реєстровим № 486-486. З 05 лютого 1972 року по 18 березня 1999 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від вказаного шлюбу має двох синів : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Станом на 2004 рік квартира, в якій мешкає на даний час за адресою: [ADDRESS] була приватизована нею та молодшим сином [PERSON], який в подальшому переоформив свою частку у праві власності у вказаній нерухомості на неї - позивачку. До моменту приватизації вищевказаної квартири, а саме до 20.10.2002 року у вказаній квартирі був зареєстрований і її колишній чоловік [PERSON], вказаний факт підтверджується копією паспорта останнього. Після отримання нею у власність квартири [ADDRESS] у неї з синами відбулась розмова стосовно вказаної квартири. Станом на 2002 рік старший син [PERSON] займався підприємницькою діяльністю та за спільною домовленістю між нею - позивачкою та її синами було досягнуто згоди на оформлення договору дарування вищевказаної квартири на старшого сина з умовою, що в наступному часі він за її вимогою добровільно поверне квартиру або її вартість на час її повернення, для того щоб вона могла нею розпорядитися на свій розсуд. Відповідно до договору дарування ВАА № 353235 від 13 липня 2002 року, укладеного між нею та [PERSON], подарувала квартиру [ADDRESS] синові [PERSON] Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. Після оформлення договору дарування, [PERSON] 20.10.2002 року зареєстрував свого батька - її колишнього чоловіка [PERSON] у вищевказаній квартирі. Починаючи з дати оформлення договору дарування квартири відповідач [PERSON] ніяких грошових коштів їй не передавав за вказану квартиру і користування нею, і в ній весь час в період з 20.10.2002 року по 24.01.2016 року постійно мешкав батько відповідача [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті та похорон [PERSON] звернулась до відповідача [PERSON] з вимогою про повернення квартири [ADDRESS]. Однак відповідач на її вимогу про повернення спірної квартири відмовив категорично, висказавши при цьому, що вказана квартира його і тільки його і він їй - позивачці нічого не винен і добровільно повертати квартиру у власність не має ніякого наміру. За такої поведінки відповідача зрозуміла, що син просто обманом заволодів її майном попри її власне волевиявлення та внутрішню волю. Відповідно до ст.15 ЦК України передбачено право на захист цивільних прав та інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ст.16 ЦК України передбачено захист цивільних прав та інтересів судом. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має вільним і відповідати його внутрішній волі. При укладенні договору дарування квартири ВАА №353235 від 13 липня 2002 року у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна - спірної квартири у власність обдарованого - відповідача по справі, і передача цього майна була здійснена нею за умови здійснення відповідачем на її користь майнової дії - сплати вартості квартири на час вимоги або повернення у її власність цієї спірної квартири. Саме така позиція - відсутність у особи при укладенні договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого і передача його за умови здійснення на користь дарувальника любої дії майнового чи немайнового характеру є підставою для визнання такого договору недійсним, викладена в Постанові Верховного суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-9 цс. 13. Відповідно до ст. 229 ЦК України правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст. 230 ЦК України правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 ЦК України) такий правочин визнається судом недійсним. При оформленні та нотаріальному посвідченні договору дарування спірної квартири, вона - позивачка помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: прав та обов'язків сторін, а також вважає, що відповідач ввів її в оману, завіривши, що при її вимозі поверне їй у власність спірну квартиру або сплатить її вартість на час вимоги про повернення. Відповідно до ст. 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочину. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала від виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що отримано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У зв'язку з відмовою відповідача в добровільному порядку повернути їй у власність спірну квартиру, змушена звернутися до суду із вказаним позовом про захист прав. У судовому засідання представник позивачки позов підтримав повністю, підтримавши її зміст, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом оголошення у пресі, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивачки, судом проведено заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання, з яких вбачається, що вони сім'єю приймали рішення, що мати та батько жили окремо. На час укладення договору дарування, відповідач, який доводиться йому братом, знаходився у кращих відносинах з батьком, чим інші члени сім'ї. Батько проживав в квартирі [ADDRESS]. Для того, щоб батько не залишився без житла, сім'єю вирішили, що гарантом забезпечення батька житлом, буде відповідач. Умовою укладення договору дарування було те, що після смерті батька, спірна квартира буде повернута його матері - позивачці. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: довідка (а.с.6), свідоцтво про народження (а.с.7, 8), договір (а.с.9), паспорт (а.с.10), свідоцтво про смерть (а.с.11), повідомлення (а.с.35). Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. 13 липня 2002 року між позивачкою [PERSON] (даруватель) та відповідачем [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. За спільною домовленістю між позивачкою та відповідачем [PERSON] було досягнуто згоди на оформлення договору дарування вищевказаної квартири на відповідача з умовою, що в наступному часі він за її вимогою добровільно поверне квартиру. З часу укладання договору дарування в період з 20.10.2002 року по 24.01.2016 року у спірній квартирі постійно мешкав батько відповідача - колишній чоловік позивачки [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті та похорон [PERSON] позивачка звернулась до відповідача з вимогою про повернення спірної квартири. Однак, відповідач на її вимогу про повернення спірної квартири відмовив категорично, висказавши при цьому, що вказана квартира належить йому і він їй - позивачці, нічого не винен, добровільно повертати квартиру у власність позивачки не має наміру. За такої поведінки відповідача позивачка зрозуміла, що відповідач обманом заволодів її майном попри її власне волевиявлення та внутрішню волю. Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається з Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2014 року, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203 та ст. 229 зазначеного Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 зазначеного Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що позивачка, укладаючи з відповідачем договір дарування, волевиявлення на передачу у власність відповідачеві (обдаровуваному) безоплатно майна - квартири [ADDRESS], не виявляла. Отже, з урахуванням вищезазначеного, договір дарування підлягає визнанню недійсним. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України звернулася за захистом своїх прав до суду. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. ). Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошень про виклик відповідача, оскільки у порушення вимог ст. 88 ч.1 ЦПК України, позивачка документально не підтвердила їх розмір та ту обставину, що саме вона понесла ці витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved