Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на виготовлення проїзних документів та виїзд за межі України їхніх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до Російської Федерації, Республіки Білорусії та Польщі в період з 01 березня 2015 року по 01 березня 2016 року без згоди відповідача. В судовому засіданні позивачка на позові наполягала та пояснила, що від шлюбу з відповідачем у них є малолітні діти: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу доброзичливі відносини з відповідачем не склалися, у них багато судових справ у суді. На даний час позивачка разом із дітьми має бажання поїхати на відпочинок та оздоровлення до Російської Федерації, Республіки Білорусії та Польщі. Вона вважає, що відповідач маніпулює своїми батьківськими правами всупереч інтересам дітей. Виїздом дітей за кордон права відповідача, як батька, не будуть порушені, оскільки на постійне місце проживання за кордон вона не збирається, оскільки має у власності трикімнатну квартиру, всі її родичі з цього міста, на даний час вона доглядає за бабусею [PERSON], яка є особою похилого віку, що досягла 80 років, між нею та відповідачем у суді знаходиться цивільна справа с приводу поділу майна, тому у відповідача буде можливість спілкування з дітьми по приїзду. Перешкод в спілкуванні з дітьми вона йому не чинить. Відповідач та його представник - адвокат Ярошенко О.П. в судовому засіданні позов не визнали та зазначили, що після розірвання шлюбу у відповідача з позивачкою виникли недоброзичливі відносини. Для спілкування з дітьми йому прийшлось звертатися до суду для встановлення часу побачення з ними. На даний час відповідач вважає, що позивачка має намір виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, що позбавить його в праві на спілкування і приймання участі у вихованні дітей. Тим більше, що при усному зверненні позивачки до відповідача для отримання дозволу двічі мова йшла лише про РФ. Доказів про необхідність виїзду на оздоровлення та відпочинок то тієї чи іншої держави позивачка не надала. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Панасенко Н.О. у судовому засіданні проти позову не заперечувала та зазначила, що позивачка та малолітні діти у них на обліку не перебувають, якихось скарг від медичних закладів, школи та громадськості на позивачку не надходило, тому в інтересах дітей підстав вважати, що при виїзді за межі країни позивачка не буде турбуватися про дочку та сина немає. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, представника органу опіки та піклування Панасенко Н.О., дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 11 листопада 2013 року був офіційно розірваний, що підтверджується копією рішення суду /а.с.6/. Від даного шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Їх батьками записані [PERSON] та [PERSON], про що свідчать копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 07.02.2012 року та [NUMBER] від 17.01.2008 року /а.с.7, 9/. Сторони не заперечували того, що у них виникли недоброзичливі відносини після розірвання шлюбу, матеріалами справи підтверджується, що всі питання вони вирішують через суд, оскільки добровільно вирішувати питання вони не можуть /а.с.10,11, 21, 22-24, 32-34, 35, 36/. У судовому засіданні позивачка пояснила, що вона зі своїми дітьми має бажання у період з 01 березня 2015 року по 01 березня 2016 року з метою відпочинку та оздоровлення дітей виїхати за кордон до Російської Федерації, Республіки Білорусії та Польщі. Однак, відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон. В судовому засіданні він підтвердив, що позивачка зверталася до нього для отримання дозволу на виїзд за кордон, але лише до Російської Федерації. Відповідач не вказав будь-яких суттєвих підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон та не надав належних та беззаперечних доказів своєї відмови, як то передбачено ст.60 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач та його представник обґрунтовують свою відмову тим, що відповідач побоюється за дітей. Відповідно до ст.150 СК України мати зобов'язана піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У даному випадку позивачка виконує свій материнський обов'язок щодо неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] належним чином. Як пояснила у судовому засіданні представник органу опіки та піклування Панасенко Н.О. на обліку у них позивачка та діти не перебувають, позивачка не порушує часи побачення відповідача з дітьми, які встановлені за рішенням суду. Скарг на останню зі школи, медичних закладів, громадськості не надходило. Принципом 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Після розірвання шлюбу малолітні діти проживають з позивачкою, а тому, цей обов'язок покладено на матір - позивачку у справі. Відповідач та представник адвоката Ярошенко О.П. посилаються на те, що позивачка має намір виїхати саме на постійне місце проживання до РФ, при цьому жодного доказу на підтвердження даної обставини не надали. Як вбачається з матеріалів справи позивачка з 10 грудня 2004 рок є власницею трьохкімнатної квартири, де мешкає разом із дітьми /а.с.28-31/. На даний час в Мелітопольському міськрайонному суді розглядається цивільна справа між сторонами про визнання угоди купівлі-продажу автомобіля недійсною /а.с.35, 36/. Починаючи з 31 січня 2015 року [PERSON] здійснює догляд за особою похилого віку, що досягла 80 років (її бабуся [PERSON], [INFO]), що підтверджується довідкою УСЗН Мелітопольської міської ради /а.с.37/. Згідно абз.2 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виходячи зі змісту наведеного законодавства у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку, за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із з'ясуванням в обов'язковому порядку питань про країну виїзду (країни виїзду), строку (часу перебування) та мети виїзду, а також обставини, пов'язані із відсутністю нотаріально оформленої згоди іншого з подружжя (обов'язковому з'ясуванню підлягає також факт звернення позивача до іншого з подружжя за отриманням його згоди і отриманий результат). Оскільки позивачка вказала мету виїзду та держави прямування, проміжок часу, а також складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, суд, враховуючи насамперед інтереси дітей, їх вік, необхідність у належному відпочинку та оздоровленні, а також те, що відповідач, як батько дітей, без достатнього обґрунтування відмовляє у виїзді, вважає можливим надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон у супроводі матері [PERSON], без згоди батька, до вказаних держав прямування. Позивачка просить надати дозвіл на виїзд за кордон в період часу з 01 березня 2015 року по 01 березня 2016 року. Але, рішення суду ухвалюється лише 09 квітня 2015 року. Тому суд вважає, що позов в частині строку виїзду слід задовольнити частково, а саме: з дня набрання рішенням законної сили по 01 березня 2016 року. Позивачка вказала три держави, в які вона має намір тимчасово виїхати, і строк виїзду тривалий - протягом року. При цьому вона пояснила, що необов'язково вона буде виїзджати у всі три країни, поїде туди, де буде спокійна обстановка, краще буде дітям. Враховуючи те, що оформлення документів на виїзд за кордон займає певний час, право на оскарження рішення суду, що теж займе певний час, суд вважає можливим дозволити тимчасовий виїзд за кордон дітям з позивачкою на тривалий час, а саме: до 01 березня 2016 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial