Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідача - [PERSON], третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції, Департамент з питань соціальної та гуманітарної політики Вільногірської міської ради, як орган, що здійснює функції опіки та піклування, в якому просить визнати батьківство відповідача по відношенню до дитини [PERSON] та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини в частині запису про батька дитини, стягнути на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] до досягнення дитиною повноліття, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, залучити відповідача до участі у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, пов'язаними з хворобою та станом здоров'я дитини та стягнути з відповідача на її користь кошти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень на місяць з усіх видів доходів відповідача та стягнути з відповідача на її користь витрати пов'язані з розглядом справи судом. В обґрунтування позову зазначила, що з серпня 2015 року по листопад 2015 року підтримувала з відповідачем тісні стосунки, притаманні чоловікові та жінці, в тому числі й інтимні. У жовтні 2015 року позивачка дізналась, що вагітна. Коли повідомила про це відповідача, він відреагував на це позитивно, надавав усіляку допомогу, підтримував її як матеріально так і морально . [INFO] року, в позивачки народилась спільна з відповідачем дитина - син [PERSON], по відношенню до якого відповідач спочатку свого батьківства не заперечував та визнавав дитину. Однак в зв'язку з тим, що дитина народилася раніше строку, довгий час знаходилась під наглядом лікарів, а після ускладнень, які почались у дитини, вони були госпіталізовані до реанімаційного відділення обласної клінічної лікарні м. Дніпра. Після того, як загроза життю дитини минула, вони були виписані під нагляд лікарів за місцем свого проживання. Дитина перебуває на обліку в лікарні по теперішній час та потребує постійного медикаментозного лікування та підтримання стану здоров'я на безпечному для її життя рівня. На цей час відповідач відмовляться визнавати своє батьківство щодо дитини, батьком якої він є, зокрема він не подав заяву про своє батьківство до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Прізвище, ім'я, по батькові дитини було записано зі слів позивачки, відповідно до ч. 1 ст.135 СК України. Наразі сторони проживають окремо один від одного, відповідач добровільно участі в утриманні дитини не приймає, коштів не надає. Позивачка не працює, оскільки перебуває в відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує на дитину державну грошову допомогу, що є єдиним джерелом її доходу. Стан здоров'я відповідача задовільний, будь-які причини, що унеможливлюють або звільняють відповідача від обов'язку сплати аліментів відсутні. До того ж, вважає, що відповідача слід залучити до участі у додаткових витратах на дитину, пов'язаних зі станом її здоров'я, оскільки, внаслідок того, що дитина народилась раніше строку, вона хворіє та її лікування потребує значних додаткових витрат, середній розмір, яких становить близько 1500 гривень на місяць. Відповідач працює на філії «Вільногірський ГМК» ПАТ «ОГХК», де регулярно отримує заробітну плату, розмір якої є достатнім для стягнення з нього аліментів та додаткових витрат на дитину, тому просить стягнути з нього аліменти на утримання дитини в частці від його заробітку, а саме у розмірі ? частини з усіх видів його доходів, та додаткові витрати на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. В подальшому позивачка надала до суду заяву, в якій просила позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину залишити без розгляду та подальший розгляд справи здійснювати без її участі та участі її представника. Відповідач, в судовому засіданні позов в частині визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнав, однак заперечував проти стягнення з нього додаткових витрат на дитину, посилаючись на те, що на його утриманні перебувають мати та батько - пенсіонери, та син від першого шлюбу. В подальшому, своєю заявою від 31.10.2017 року, просив закінчувати розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги в зміненій редакції визнав в повному обсязі, однак заперечував з приводу стягнення з нього витрат на правову допомогу. Треті особи - відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції, Департамент з питань соціальної та гуманітарної політики Вільногірської міської ради, як орган, що здійснює функції опіки та піклування, були належним чином повідомлені про дату, місце та час проведення судового засідання та просили проводити розгляд справи без участі представників. Суд, заслухавши учасників процесу, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно статті 128 СК України підставою для встановлення батьківства може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини, або спільне її виховання або утримування, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Відповідно до вимог ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України. Як роз'яснив Пленум ВСУ у своїй постанові №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для з'явлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Статтею 134 СК України, передбачено, що на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Положення п. 2.16.4. Розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, визначають, що на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов'язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальний стан платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Постанови пленуму ВСУ п.17 від 15.05.2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів вказано , що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем та її представником, було заявлено клопотання про призначення по справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи для визначення батьківства відповідача. Ухвалою Вільногірського міського суду від 22.05.2017 року у справі було призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу. Згідно висновку експерта № 298 від 19.07.2017 року, [PERSON], є біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO] і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв'язків, вірогідність цього за результатами даної експертизи складає не менше 99,99998%. (а.с. 50-52). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER], [PERSON], народився [INFO] року, батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON], (а.с. 5). Суттєвим доказом, що підтверджує факт батьківства відповідача є висновок судово-генетичної експертизи. Таким чином, враховуючи вищевказане, беручи за основу висновок судової генетичної експертизи № 298 та вподальшому визнання батьківства самим відповідачем, суд приходить до висновку про встановлення батьківства [PERSON] відносно [PERSON] Враховуючи те, що батьки повинні утримувати неповнолітніх дітей, відповідач є працездатний, може та зобов'язаний надавати матеріальну допомогу, з врахуванням матеріального становища сторін, та визнання ним позовних вимог в частині стягнення аліментів, що не порушує прав та законних інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого в Україні для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 п. 5 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Підстав для відмови у задоволенні клопотання позивачки, про залишення позовної вимоги про стягнення додаткових витратах на дитину без розгляду судом не вбачається, тому позовну вимогу про стягнення додаткових витратах на дитину, слід залишити без розгляду. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу понесених позивачем, то суд вважає, що стягненню вони не підлягають виходячи з наступного: Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п.48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.14 витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 21квітня 2017 року між [PERSON] та адвокатом Шевчук О.М., було укладено Договір про надання юридичної (правої) допомоги (а.с.18-19), однак квитанцію про отримання коштів позивачем надано від 17 квітня 2017 року, тобто до укладення Договору, що не може слугувати належним доказом на підтвердження понесених витрат на правову допомогу. В свою чергу, у матеріалах справи відсутні докази надання конкретних видів послуг та їх вартості, зокрема відсутній розрахунок оплати із зазначенням затраченого часу та акт про виконання робіт-послуг. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 грн. 00 коп. на користь держави Україна, за задоволену вимогу про стягнення аліментів, а також в сумі 640 грн. 00 коп. та 6547,92 грн. оплату за експертизу, на користь позивача в рахунок відшкодування понесених нею та документально підтверджених витрат.

Outcome: approved