Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 16.07.2009 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Виконкомі Яблуницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис № 8. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: донька - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO] В зв'язку з тим, що спільне життя з Відповідачем не склалось, подальше спільне життя суперечить її інтересам, просила шлюб між ними розірвати, місцем проживання дітей визначити її місце проживання, залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON] та покласти на Відповідача понесені нею судові витрати. 29.04.2014 року від Відповідача на адресу суду поступили письмові пояснення, в яких він вказав, що після того як Позивачка влаштувалась на роботу, вона почала зловживати спиртними напоями. Зазначив, що діти перебувають на його утриманні, за ними ведеться постійний догляд, а тому вимога Позивачки щодо визначення місця проживання дітей за її місцем проживання, буде суперечити інтересам дітей. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14.05.2014 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області та зобов'язано надати суду акти обстеження матеріально-побутових умов проживання сторін, а також висновок про те, з ким доцільніше залишити на проживання малолітніх дітей. Крім того, з метою збереження сім'ї, відповідно до Ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14.05.2014 року сторонам по справі було надано термін для примирення - 1 місяць. В судовому засіданні Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] повідомили, що примирення між сторонами не відбулось, а тому просили позов задовольнити в повному обсязі. Позивачка додатково пояснила, що збереження шлюбу неможливе, оскільки Відповідач неодноразово ображав її, бив, що і змусило її втекти до батьків. При цьому Відповідач не дав їй забрати з собою дітей та в подальшому не давав їй бачитись з ними і для врегулювання цього питання вона зверталась до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, в результаті чого Відповідач дозволив їй забрати дітей на три дні. Представник позивачки додав, що Позивачка з приводу неправомірних дій Відповідача щодо неї зверталась в міліцію, був складений протокол про адміністративне правопорушення і Відповідач Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області був притягнутий до адміністративної відповідальності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Повідомив, що оскільки примирення між сторонами не відбулось, то він згідний на розірвання шлюбу. Підтвердив той факт, що Тлумацьким районним судом Івано-Франківської області його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, яка передбачає відповідальність за вчинення насильства в сім'ї. Просив в частині позову щодо визначення місця проживання дітей за місцем проживання позивачки відмовити та залишити дітей проживати разом з ним та його матір'ю. Судові витрати понесені Позивачкою просив розділити між сторонами порівну. Додатково пояснив, що він працює у ПП «[PERSON]» на посаді піцейоли з графіком: 2 дні роботи з 10 год. 00 хв. по 23 год. 00 хв. та два дні вихідні. Оскільки під час роботи він позбавлений можливості наглядати за дітьми, то діти залишаються на вихованні з його матір'ю. Вважає, що він та його матір справляються з обов'язками щодо виховання та утримання дітей, а тому їх необхідно залишити проживати з ним, а не з Позивачкою. Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Тлумацької РДА - Яворська Н.Є. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування Тлумацької РДА, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за місцем проживання їх матері [PERSON] (Позивачки), оскільки вона знаходиться у відпустці по догляду за дітьми та має можливість весь свій час присвятити дітям. Зазначила, що матеріально-побутові умови як матері, так і батька є однаковими, проте діти дуже маленькі, а тому в першу чергу потребують материнської турботи. Вказала, що жодних даних про те, що Позивачка неналежно виконувала свої материнські обов'язки щодо дітей ні на засідання органу опіки та піклування, ні в судовому засіданні Відповідач не надав. Заслухавши учасників судового розгляду, врахувавши думку органу опіки та піклування та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 16 липня 2009 року між Позивачкою та Відповідачем у Виконкомі Яблуницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, зареєстровано шлюб (а.з. № 8), що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Відповідно до Ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2014 року (а.с. 34) сторонам було надано строк на примирення, проте примирення між сторонами не відбулось. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення між ними не можливе. З врахуванням того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, та того, що сторони не заперечили проти розірвання шлюбу, який між ними існує формально, суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи дану позовну вимогу [PERSON] (Позивачки), суд, вважає, що після розірвання шлюбу слід залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей, зокрема: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 5, 6). Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Частинами 1, 2 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На виконання Ухвали Тлумацького районного суду службою у справах дітей Тлумацької РДА були проведені обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин за місцем проживання Позивачки і Відповідача. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 22.05.2014 року [PERSON] (Позивачка), жительки с. Яблуниця Яремчанського району Івано-Франківської області, вона одержує допомогу по догляду за дитиною до трьохрічного віку, проживає у задовільних матеріально-побутових умовах, санітарно-гігієнічний стан житла відповідає загальним нормам та створені умови для проживання та виховання дітей (а.с. 45). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 22.05.2014 року [PERSON] (Відповідач), жителя [ADDRESS], він працює у ПП «[PERSON]» на посаді піцейоли, проживає разом з дітьми у задовільних матеріально-побутових умовах, з загальноприйнятими санітарно-гігієнічних нормами та створеними умовами для виховання та проживання дітей (а.с. 44). Питання визначення місця проживання дітей було розглянуто органом опіки та піклування Тлумацької РДА, на засіданні якого були присутні як Позивачка, так і Відповідач. Згідно висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей № 352/01-18/01 від 30.05.2014 року, орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області вважає за доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за місцем проживання їх матері [PERSON] (Позивачки), оскільки діти у такому віці потребують материнського догляду, а батько не надав переконливих доказів того, чому діти мають проживати з ним. Крім цього, у висновку зазначено, що у обох батьків створені належні умови для проживання, навчання та виховання дітей, батько працює у ПП «[PERSON]» в сел. Обертин та на час роботи планує залишати дітей із своєю матір'ю (бабусею дітей), залишивши при цьому дітей без материнської уваги. Крім цього у комісії органу опіки та піклування склалась думка, що за допомогою дітей [PERSON] (Відповідач) хоче примиритись та повернути собі дружину (а.с. 43). Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини зазначає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально - побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Мати й батько мають рівні пра ва на проживання з дитиною та її виховання. Проте беручи до уваги те, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є малолітніми, вони, насамперед, потребують більшої материнської турботи. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (Відповідач) було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тобто за вчинення насильства в сім'ї. У результаті сімейного конфлікту Позивачка зверталась до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області з питанням щодо доцільності проживання дітей з батьком, в результаті чого Відповідач дозволив їй забрати дітей на три дні. Відповідач працює у ПП «[PERSON]» на посаді піцейоли з графіком: 2 дні роботи з 10 год. 00 хв. по 23 год. 00 хв. та два дні вихідні. Оскільки під час роботи він позбавлений можливості наглядати за дітьми, то діти залишаються на вихованні з його матір'ю. Тобто, в ці дні діти позбавлені батьківської турботи (матері та батька) та належного батьківського виховання. В свою чергу Позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку та має можливість весь свій час присвятити дітям. Вищезазначені фактичні обставини не заперечувались та були визнані сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які би свідчили про необхідність розлучення матері з малолітніми дітьми та про те, що позивачка будь-коли ухилялась від виконання своїх материнських обов'язків щодо своїх дітей, зловживала спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою шкодила розвиткові дітей, тощо. Враховуючи вищенаведене, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, з врахуванням думки сторін та висновку органу опіки та піклування Тлумацької РДА про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому шлюб між Позивачкою та Відповідачем слід розірвати, а місцем проживання дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання їх матері - [PERSON] (Позивачки). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину , піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. Визначення місця проживання малолітніх дітей, зокрема: [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання їх матері, не позбавляє відповідача права на побачення з дітьми, відвідування їх за місцем проживання, надання відповідної матеріальної та моральної підтримки, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з Відповідача також слід стягнути на користь Позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч.ч. 8,9 ст. 7, 18, 51, 56, ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 150, 160, 171 Сімейного кодексу України, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року,

Outcome: approved