Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 25.09.1998р. вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За судовим рішенням від 17.03.2014р. шлюб розірвано. Під час шлюбу ними спільно було придбано автомобіль OPEL VECTRA, 1990 року випуску, державний номер [NUMBER], який було зареєстровано на відповідача. Після припинення шлюбних відносин автомобіль залишився в користуванні у відповідача. На даний час їй стало відомо, що автомобіль було перереєстровано на іншу особу, тобто позивач розпорядився ним без її згоди. Однак, вона вважає, що вказаний транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу в рівних частках і у звязку з тим, що поділити автомобіль в натурі неможливо, а також беручи до уваги, що він вибув відповідачем відчужений третій особі, з відповідача на її користь підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки вартості вказаного автомобіля, який вона оцінює в 56 000,00грн. Розмір її частки і відповідно грошової компенсації становить 28 000,00грн. Просить поділити спільне сумісне майно подружжя між нею та відповідачем, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію в сумі 28 000,00грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Позивачка додатково пояснила, що спірний автомобіль було придбано в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем за спільні кошти подружжя та гроші, отримані в борг у її батьків. Потім борг вони віддавали із спільних коштів родини. Після розірвання шлюбу в березні 2014р., відповідач без її відома та згоди розпорядився спільним автомобілем, здійснивши його відчуження на користь своєї сестри. Ніяких грошей від продажу спільного автомобілю вона від відповідача не отримувала. Оскільки на даний час спірне майно у власності відповідача не перебуває, але є спільним сумісним майном подружжя, вона просить стягнути з відповідача 1/2 частину вартості вказаного автомобілю. Згідно довідки експерта-оцінювача середньоринкова вартість автомобілю марки OPEL VECTRA, 1990 року випуску, станом на 13.06.2017р. складає 55 530,00 грн. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Відповідач суду також пояснив, що дійсно він з позивачкою знаходились в зареєстрованому шлюбі з 1998р. по 2014р. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, в 2011 році він за особисті кошти, а саме грошові кошти отримані в подарунок від його матері в розмірі 2000 доларів США, придбав для особистого користування спірний автомобіль марки OPEL VECTRA. Отже, вказаний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя, а є його особистим майном, яке не підлягає поділу. В 2014 році він переоформив вказаний автомобіль на свою сестру [PERSON], оскільки вона бажала взяти кредит під заставу майна. Однак автомобілем продовжує користуватись він. Вказану позивачкою вартість спірного автомобілю він не визнає, оскільки вона є завищеною і визначена оцінювачем без огляду транспортного засобу. Згідно з наданим ним висновком авто-товарознавчого дослідження вартість спірного автомобіля становить 33\~162,20грн. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов частково обґрунтованими та таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Суд встановив, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1998р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.03.2014р., яке набрало законної сили 28.03.2014р., шлюб розірвано (арк.10,15). За інформацією Регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області від 19.05.2017р. та 29.05.2017р. (арк.50,57) автомобіль OPEL VECTRA, 1990 р.в., державний номер [NUMBER], кузов №W0L000087L5293195: -02.09.2011р. був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку КІМ № 848396 від 01.09.2011р. Відомості щодо вартості автомобілю на момент реєстрації невідомі у звязку із знищенням матеріалів, на підставі яких була проведена реєстрація, у звязку з закінченням строків їх зберігання; -31.07.2014р. автомобіль перереєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку ВІА №625550 від 31.07.2014р., вартість автомобіля 37917,00грн. Згідно довідки субєкта оціночної діяльності ТОВ «ВЕП Стандарт-Сервіс» №08 від 13.06.2017р. середньоринкова вартість транспортного засобу OPEL VECTRA, 1990 р.в., станом на 13.06.2017р. становить 55530,00грн. (арк.60-62). Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження №08/07 від 08.07.2017р., ринкова вартість досліджуваного транспортного засобу - OPEL VECTRA, 1990 р.в., державний номер [NUMBER], станом на 08.07.2017р. складає 33162,20грн. (арк.75-86). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що наприкінці серпня 2011 року вона подарувала своєму синові [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, які були її власними накопиченнями, з метою покупки сином автомобілю. Договір дарування в письмовому вигляді або розписку про отримання грошей в подарунок, вони не оформлювали, оскільки вона довіряла сину. Грошові кошти вона накопичували за рахунок пенсії та коштів, отриманих від продажу житлового будинку, який залишився їй у спадщину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її брат [PERSON] за гроші, отримані в подарунок від матері в серпні 2011 року в розмірі 2000 доларів США, купив для власного користування спірний автомобіль. На той період сторони мешкали спільно, перебували в зареєстрованому шлюбі, але відносини між ними були вже нестабільні, вони майже окремо вели господарство. В 2014р. брат перереєстрував автомобіль на неї, оскільки вона бажала отримати кредит під заставу майна. Але автомобілем продовжує користуватися брат. Суд вважає, що між сторонами виниклі правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ст.60,61 СК України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63,65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою. Згідно з ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Крім того, відповідно до п.2,3 ч.1\~ст.57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22); вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п.23,24); у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозвязку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд вважає встановленим та доведеним, що в період зареєстрованого шлюбу сторони придбали спірний автомобіль - OPEL VECTRA, 1990 р.в., державний номер [NUMBER], який є їх спільною сумісною власністю і якими вони мають право розпоряджатися за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не впливає на це право. При цьому, суд враховує, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.10,60 ЦПК України). Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник факт належності зазначеного автомобілю сторонам на праві спільної сумісної власності і відповідно право позивачки на ? частку цього майна відповідач та його представник не визнали. Зокрема, заперечуючи проти позову, відповідач та його представник посилались на те, що спірний автомобіль є особистою власністю відповідача, оскільки був придбаний ним за рахунок коштів, які були отримані ним за договором дарування, укладеним між ним та його матірю на суму 2000,00 доларів США. Однак в порушення вимог ст.10, 60 ЦПК України відповідач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ними обставин. Так, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ст.717, ч.5 ст.719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1\~ст. 220 ЦК України). Ч.2\~ст.215 ЦК України\~встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.1\~ст.216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже, в даному випадку допустимим доказом наявності між відповідачем та його матірю договірних відносин з приводу дарування грошових коштів в розмірі 2 тис. доларів США може бути лише письмовий, нотаріально посвідчений договір. Однак, такого документу суду не надано і, як пояснили в судовому засіданні відповідач [PERSON] та свідок [PERSON], такий договір ними не оформлювався і нотаріально не посвідчувався. Таким чином, договір дарування грошових коштів на суму 2000,00 доларів США., на який посилається відповідач та його представник, всупереч ч.5\~ст.719 ЦК України\~не був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, а тому не створює юридичних наслідків і суд не приймає такі доводи до уваги при ухваленні даного рішення. Поснення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо одержання відповідачем коштів за договором дарування від матері та витрачання їх на придбання спірного автомобілю, у відповідності до положень ст.57,59,\~62 ЦПК України\~не є тими належними та допустимими доказами, що підтверджують ці обставини, тому суд також не бере їх до уваги. Крім того, вказані свідок є близькими родичами відповідача, тому можуть в силу заінтересованості в результатах справи давати пояснення на його користь. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів відповідача про придбання автомобілю лише за його особисті кошти, суду не надано і судом не встановлено. Доводи відповідача та його представника про те, що сторони не мали спільних заощаджень для придбання спірного автомобілю, оскільки мали невеликі доходи і між ними була досягнута домовленість щодо порядку користування спільним бюджетом, також не спростовують виникнення права спільної сумісної власності сторін щодо спірного автомобілю. Також суд враховує, що після придбання спірного автомобілю, сторони проживали однією сімєю та користувалися ним спільно, що фактично сторонами не оспроювалось та що спростовує доводи відповідача та його представника про придбання транспортного засобу для особистих потреб відповідача, а не в інтересах сімї. Отже відповідач та його представник презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо спірного майна, набутого подружжям у шлюбі, та доводи позивачки не спростували. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та позивачка має право на поділ цього майна, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому суд враховує, що на момент розгляду даної справи в суді спірний автомобіль відчужений відповідачем без згоди позивачки третій особі на підставі договору купівлі-продажу, на праві власності за відповідачем не зареєстрований. Вказана обставина сторонами фактично не оспорюється та підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру МВС України в Запорізькій області. Однак, незважаючи на це, відповідно до розяснень Пленуму ВСУ, зазначений автомобіль та його вартість повинні враховуватись при поділі спільного сумісного майна подружжя і позивачка звернулась до суду з відповідним позовом, бажаючи отримати грошову компенсацію вартості своєї частки в цьому майні. Суд вважає, що обраний позивачкою на власний розсуд спосіб захисту поділ спільного сумісного подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частки в цьому майні відповідає нормам діючого законодавства, характеру спірних правовідносин та фактичним обставинам справи. Доводи представника відповідача щодо неналежного способу захисту порушених прав, обраного позивачкою, суд вважає в даному випадку безпідставними. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що розпорядження спільним сумісним майном - автомобілем відбулось не за взаємною згодою сторін, а самостійно відповідачем, без відома та згоди позивачки. У звязку з цим, а також з урахуванням відсутності цього майна на даний момент, суд вважає законними вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості її частки в зазначеному майні. При цьому, суд приймає частки сторін рівними кожному по 1/2. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд виходить з того, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З пояснень сторін та їх представників в судовому засіданні вбачається, що згоди щодо визначення вартості зазначеного автомобілю сторони не досягли. Позивачка надала на підтвердження вартості автомобіля довідку експерта-оцінювача ТОВ «ВЕП Стандарт-Сервіс» про середню ринкову вартість автомобілю OPEL VECTRA, 1990 р.в., станом на 13.06.2017р., згідно з якою вартість автомобілю визначена в сумі 55\~530,00грн. (арк..60). При постановленні рішення суд не приймає до уваги зазначену довідку, оскільки вона містить відомості про середньоринкову вартість аналогічного транспортного засобу, що пропонується в середньому по Україні, без врахування дійсного стану спірного автомобіля, його технічних характеристик. При постановленні даного судового рішення суд бере за основу як належний та допустимий доказ на підтвердження вартості спірного майна висновок експертного авто-товарознавчого дослідження №08/07 від 08.07.2017р., наданого представником відповідача (арк..75-86). Згідно вищевказаного висновку експерта транспортний засіб OPEL VECTRA, 1990 р.в., державний номер [NUMBER], був наданий експерту для огляду і дійсна ринкова вартість вказаного автомобіля на момент проведення дослідження становить 33 162,20грн. Суд вважає необхідним при визначенні розміру грошової компенсації прийняти за основу дійсну вартість автомобілю OPEL VECTRA, оскільки вона визначена експертом після проведення огляду цього автомобілю з урахуванням фактичного дійсного технічного стану автомобіля на момент огляду. Таким чином, вартість 1/2 частки автомобілю OPEL VECTRA та відповідно розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 16 581,10грн. (33162,20грн.: 2). На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, позивачка заявляла позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному сумісному майні подружжя в розмірі 28\~000,00грн., позовні вимоги задоволені судом частково на суму 16\~581,10грн., що становить 59,22%. За подання даного позову позивачка сплатила судовий збір в розмірі 640,00грн. Тому стягненню з відповідача на її користь підлягає судовий збір в сумі 379,00 грн. (640,00грн : 100% х 59,22%).

Outcome: partial