Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що відповідач по справі її внук. Вона є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , яка неприватизована. Крім неї, в цій квартирі зареєстровані її чоловік, син та донька, а також з 01.07.2008 відповідач по справі, який жодного дня в квартирі [ADDRESS] не проживав, його особистих речей там немає. Він не підтримує з нею ніяких стосунків, його місце проживання їй не відоме. Зі слів батьків відповідача, останній виїхав за межі України і повертатися назад наміру немає. Реєстрація відповідача в даній квартирі тягне за собою зайві матеріальні витрати для її сім`ї, оскільки не дозволяє оформити субсидію зі сплати комунальних послуг, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно на виклик суду не з`явився, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів, враховуючи, що позивачка не заперечувала проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, показання свідків, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року). У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 та «Рохля проти України» від 17.05.2011). Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. За змістом ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Судом встановлено, що на підставі договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР від 09.03.1977 [PERSON] користується жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] для проживання в цьому приміщенні її та членів її сім`ї /а.с. 8-9/. Як вбачається з довідки КП «Управляюча компанія «Мрія» № 979 від 17.09.2019, [PERSON] постійно проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , яка належить Стрийській міській раді. Особистий рахунок відкритий на [PERSON] . Крім [PERSON] , у зазначеній квартирі зареєстровані її чоловік [PERSON] з 19.03.1979, син [PERSON] з 03.02.1977, внук [PERSON] з 01.07.2008 /а.с. 39/. Таким чином, квартира [ADDRESS] загальною площею 27,9 кв.м не приватизована, основним квартиронаймачем квартири є [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що вони є сусідами позивачки [PERSON] , до якої вони часто заходять у гості. У квартирі [ADDRESS] позивачка проживає разом зі своїм чоловіком. [PERSON] позивачки в спірній квартирі не проживає і не з`являється, останній раз бачили його, коли він був зовсім маленький. Де він знаходиться, їм невідомо. Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у комунальній власності, а саме: квартирою [ADDRESS] , тому застосуванню підлягають відповідні норми Житлового кодексу України. Так, відповідно до ч. 1 ст.\~71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Випадків, які визначені у частині третій цієї статті щодо поважних причин відсутності відповідача понад шість місяців у спірному житлі, а відповідно, і підстав для збереження за відповідачем [PERSON] спірного житла, судом не встановлено. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). У Рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно зі ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом беззаперечно встановлено той факт, що відповідач [PERSON] з 2008 року, тобто з часу реєстрації, не проживає у спірному житловому приміщенні, що перевищує шестимісячний строк, який визначений у ч. 1 ст. 71 ЖК України, без поважних причин, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна, жодних особистих речей, а тому його слід визнати такими, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] .

Outcome: approved