Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

позивачка звернулась до відповідачки з позовом про стягнення боргу в розмірі 16000 грн. 00 коп., 5690,20 грн. інфляційних нарахувань на суму боргу, три відсотки річних, що становить 590,47 грн., відсотків за користування коштами в розмірі 2070,13 грн., всього 24350,80 грн. Також просила стягнути з відповідачки понесені нею судові витрати в розмірі 243,60 грн. В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 01 серпня 2013р. між нею - [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір позики. Згідно з розпискою, складеною 01.08.2013р. [PERSON], остання підтвердила отримання нею позики в розмірі 16000,00 грн., яку зобов'язувалася повернути до 30 грудня 2013р. Однак, станом на 25 березня 2015р. відповідачка не виконала своє зобов'язання щодо повернення коштів, на неодноразові усні звернення відповідачка пояснювала, що немає коштів, запевняла, що поверне борг згодом, але так і не виконала своїх обіцянок. З огляду на зазначене просила суд з врахуванням вимог ст.625 ЦК України стягнути з відповідачки інфляційні втрати та три відсотки річних від суми боргу, а також відповідно до ст.1048 ЦК України - відсотки за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ. Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, подала суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнала частково - в сумі 16000 грн. згідно з розпискою. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь з справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є: зокрема договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, що витікає зі змісту ч.2 ст.1047 ЦК України. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13). Судом встановлено факт укладення договору позики і факт передачі грошової суми позивачкою позичальнику, тобто відповідачці. З копії представленої позивачкою розписки від 01.08.2013р.чітко вбачається, що [PERSON] взяла у борг в [PERSON] позику в розмірі 16000 грн. Відповідачкою не представлено жодного доказу для спростування факту укладення договору позики, отримання коштів чи підтвердження виконання взятих на себе боргових зобов'язань згідно з наявною розпискою. Позичальник, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з розписки, відповідачка по справі є позичальником, що підтверджується зазначеними у розписці її підписом. Даний факт відповідачка не заперечила і в поданій суду заяві. Строк повернення грошей зазначений у розписці. Однак, відповідачкою цю умову договору не виконано. Частиною 1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Практика Верховного Суду України свідчить про можливість фізичним особам укладати договори позики під проценти, відповідно і стягнення процентів згідно до ставки НБУ (Ухвала від 21 квітня 2010 року № 6-29681, від 14 квітня 2010 року № 6-3465 та інші). Також, відповідно до правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року № 6-79цс12 договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно із ст.1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, тобто на вимогу кредитора боржник повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що є всі підстави стягнути з відповідачки на користь позивачки суму боргу за договором позики в розмірі 16000 грн., 3% річних від суми боргу у розмірі 590,47 грн., інфляційні втрати в розмірі 5690,20 грн., проценти за користування коштами в розмірі 2070,13 грн., загалом - 24350,80 грн. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: approved