Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 20 жовтня 2007 року вона, [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , про що виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області склав відповідний актовий запис за № 92. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що проживає на даний час з позивачкою. У свою чергу, [PERSON] , участі у вихованні дитини не бере, матеріальну допомогу на утримання матері дитини, яка її доглядає, надавати не бажає, позивач змушена була звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому були заявлені вимоги стягнути з відповідача аліменти на утримання спільної доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що 20 жовтня 2007 між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис за № 92, проте рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку: [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського району Дніпропетровської області 26 серпня 2011 року, яка на даний час проживає з позивачкою. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.6 ст.12 зазначеного Закону батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. На підставі ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідності до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Враховуючи обставини перелічені у ст.182 СК України, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, позивачкою заявлено позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 вартості земельної ділянки кадастровий номер 12211486200:05:005:0151, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, що земельну ділянку було продано, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 вересня 2020 року, ще під час перебування сторін у шлюбі (який було розірвано рішенням суду від 13 квітня 2021 року), тому отриманні кошти від продажу ділянки є сумісним майном подружжя та використовувалось ними на спільні потреби. Крім того, з моменту продажу майна минув тривалий час (майже рік), а тому, встановити походження коштів наявних у відповідача не має можливості, за таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованость та безпідставність заявлених вимог в даній частині у зв`язку з чим у їх задоволені слід відмовити. У відповідності до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір по справі у розмірі 908,00 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial