Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивачка [PERSON], що діє в інтересах її малолітнього сина [PERSON], звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що вона, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], яка є їх єдиним житлом. 16 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/4080/82/32345, а 17 березня 2009 року та 26 липня 2010 року додаткові угоди до вказаного кредитного договору, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 23 460 доларів США. 16 квітня 2007 року між нею, [PERSON], [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки виступила вищезазначена квартира. У подальшому, у зв'язку з укладенням додаткових угод до кредитного договору між ними також були укладені два Договори про внесення змін до договору іпотеки від 16 квітня 2007 року. Однак, на час укладення вказаних договорів, у квартирі проживав її малолітній син - [PERSON], [INFO], який проживає там і на даний час, а отже для можливості їх укладення та посвідчення повинна була бути згода органу опіки та піклування виконавчого комітету Перечинської міської ради, чого зроблено не було. У зв'язку з наведеним, договір іпотеки від 16 квітня 2007 року та договори про внесення змін до нього підлягають визнанню недійсними з моменту їх укладання, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні подав письмові заперечення, в яких у задоволенні позовної заяви просив відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності, так як договір іпотеки укладено між сторонами 16 квітня 2007 року, договори про внесення змін 19 березня 2009 року та 26 липня 2010 року, при цьому позивач була стороною по них, тому знала про їх існування, однак у встановлений ЦК України строк не звернулася до суду про захист її інтересів чи її дитини. Крім цього зазначив, що відповідно до п. 2.1.3. договору іпотеки, іпотекодавець гарантував, зокрема, що предмет іпотеки знаходиться у його власності, прав щодо нього третіх осіб немає. Разом з цим вказав, що згода органу опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується, а згідно довідки Перечинської міської ради про склад сім'ї № 731 крім [PERSON], [PERSON] та [PERSON] будь які інші особи, в тому числі малолітній син позивача [PERSON], за даною адресою не проживали, тому їх права при укладені оспорюваних договорів не були порушені. Оскільки, на час укладення договору іпотеки та змін до нього, право власності чи користування предметом іпотеки (квартирою на [ADDRESS]) [PERSON] порушене не було, а значить згода органу опіки і піклування на вчинення вказаних правочинів не потребувалася, тому підстави для визнання недійсним договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього відсутні. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Перечинської міської ради Закарпатської області [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у письмових поясненнях, в яких свою позицію мотивував тим, що дозвіл органу опіки та піклування був обов'язковим для оформлення оспорюваних договорів, при цьому такий органом опіки та піклування виконавчого комітету Перечинської міської ради не надавався. Представник служби у справах дітей Перечинської районної державної адміністрації як третьої особи Ганчак М.І. також просила позов задовольнити з метою захисту інтересів дитини. У судовому засіданні приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу як третя особа Конончук В.М. проти задоволення позову заперечила через його безпідставність, вказала, що договір іпотеки був укладений та нотаріально посвідчений відповідно до вимог законодавства, зокрема сторонам договору було роз'яснено права, обов'язки та наслідки, які наступають в результаті укладенням даного правочину, із наданої [PERSON] довідки про склад сім'ї та зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] вбачалося, що малолітні діти право власності чи користування на квартиру, яка надавалася в іпотеку, не мають, записи у паспорті позивача про наявність дітей були відсутні, тому згода органу опіки та піклування не потребувалася. Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 16 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитором, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] (позичальником) було укладено кредитний договір №014/4080/8232345, згідно якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 23460 доларів США зі сплатою 13,75 % (з можливою їх міною без згоди позичальника) за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та Тарифів банку на строк до 15 квітня 2017 року. У подальшому до даного кредитного договору сторонами були укладені додаткові угоди № 014/4080/82/32345/1 та №014/4080/82/32345/2 від 17 березня 2009 року та 26 липня 2010 року відповідно (а. с. 12-17). Разом з цим встановлено, що з метою часткового забезпечення повернення [PERSON] кредитних коштів за вказаним кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержателем), [PERSON] (іпотекодавцем), [PERSON] і [PERSON] як майновими поручителями, 16 квітня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець та майнові поручителі передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру за адресою [ADDRESS], а 19 березня 2009 року та 26 липня 2010 року договори про внесення змін до нього (а. с. 18-23). Крім цього встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1998 року, виданого Перечинською селищною радою, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної, сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Відповідно до п. 8.1. кредитного договору при одержанні кредиту позичальник усвідомлює та гарантує, що умови даного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а також отримав згоду всіх осіб/органів, згода яких потрібна для укладання договору та договорів забезпечення зобов'язань позичальника. Згідно п. 5.8. кредитного договору позичальник зобов'язується не допускати протягом дії договору випадків набуття дитиною права власності або користування щодо об'єкту нерухомості, який є забезпеченням виконання зобов'язання позичальника за договором. Якщо протягом дії цього договору дитина набуває права власності або права користування щодо такого об'єкту нерухомості, позичальник зобов'язується протягом двадцяти календарних днів з дня настання такого факту отримати згоду органу опіки та піклування на вчинення щодо об'єкту нерухомості, як предмету іпотеки, будь яких дій, передбачених законодавством та іпотечними договорами, укладеними з кредитором, а також протягом зазначеного строку надати оригінал такої згоди до кредитора. [PERSON], укладаючи з банком кредитний та іпотечний договори від 16 квітня 2007 року надав нотаріусу довідку від 16 квітня 2007 року № 772, видану Перечинською міською радою Закарпатської області, відповідно до якої за адресою [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а. с. 162). Однак, як встановлено судом із довідки № 381 від 17 березня 2015 року, виданої виконкомом Перечинської міської ради, у вищезазначеній квартирі разом з позивачем [PERSON] проживають також з моменту їх народження її діти, а саме [PERSON], 2005 року народження, та [PERSON], 2011 року народження (а. с. 45). Таким чином, на час укладення договору іпотеки у спільній квартирі проживав малолітній [PERSON], а при укладенні договорів як [PERSON], так і [PERSON] та [PERSON] не повідомили той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки і піклування не надавав. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до п 1.5. договору іпотеки на строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) іпотекодавця (а. с. 18-21). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] не мав і не має права власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а. с. 11). Він набув права користування зазначеною квартирою як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Як роз'яснено у правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року по справі № 6-2940цс15, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору та змін до нього, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки і піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього [PERSON] на користування житлом - предметом іпотеки. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Встановлено, що у зв'язку з порушенням [PERSON] умов кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 50-52, 63). Разом з цим, наявність справи на розгляді в суді не може слугувати достатньою підставою для передчасного висновку про необхідність захисту права малолітнього [PERSON] щодо збереження саме цієї квартири як місця його проживання виходячи з наступного. Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи №1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З урахуванням зазначених висновків, суд виходить з того, що в іпотеку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали квартиру, що знаходиться у них на праві власності ще з 1998 року, а не придбана за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів. Тому малолітній [PERSON], як мешканець квартири в [ADDRESS], який має право користування житлом, не може бути виселений із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення. Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Позивач [PERSON], що діє в інтересах її малолітнього сина [PERSON], при укладенні договору іпотеки від 16 квітня 2007 року та договорів про внесення змін до нього від 09 березня 2009 року та 26 липня 2010 року, як співвласник предмету іпотеки, була стороною (майновим поручителем) за оспорюваним договором (а. с. 18-23). Разом з цим суд встановив, що її батько [PERSON], укладаючи іпотечний договір, повідомив банку та нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі, крім нього, його дружини [PERSON] та доньки [PERSON], ніхто інший не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти (а. с. 45, 106, 162). З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, суд враховує також, що дії співвідповідача - [PERSON] під час укладення іпотечних договорів не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для задоволення даного позову відсутні. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed