Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивачка вказує, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який був розірваний на підставі рішення Любарського районного суду від 19.08.2013 року. В період спільного проживання у них [INFO] народилася донька [PERSON] , яка після розірвання шлюбу проживає з нею та перебуває на її утриманні. Причиною звернення до суду послужила та обставина, що [PERSON] , будучи батьком вказаної вище неповнолітньої дитини, з моменту розлучення повністю ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не надаючи, зокрема, ніякої допомоги, не турбуючись про її фізичний і духовний розвиток, не займаючись їх вихованням. Фактично зараз відповідача з дитиною поєднує лише формальний запис у свідоцтві про народження З огляду на вище викладене позивачка просить суд постановити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному об`ємі та просила суд їх задовольнити, а також не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник позивачки [PERSON] , в судовому засіданні підтримав заявлені позивачкою вимоги та просив їх задовольнити. Представник органу опіки і піклування, в судовому засіданні вказала, що орган опіки і піклування проти задоволення позову не заперечує. Відповідач на розгляд справи не з`явився хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи шляхом опублікування оголошень на сайті Любарського районного суду, однак від нього не надійшло повідомлення про причину неявки, а тому суд у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України приходить до висновку, що справу слід розглядати в порядку заочного провадження у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України. Частиною 1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки [PERSON] , представника органу опіки та піклування Любарської селищної ради, розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] значаться батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Відповідно до довідки №475 від 19.06.2019 року, виданої Березівським старостинським округом Любарської селищної ради, дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Матеріали справи вказують, що відповідач не приділяє уваги по вихованню неповнолітньої дитини, її життям та вихованням взагалі не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Так, згідно довідки Баранівського районного відділу державної виконавчої служби слідує, що на виконанні у вказаному відділі перебуває виконавчий лист №2/28 від 19.08.2013 року, виданий Любарським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Проте, аліментів не сплачує, внаслідок чого має заборгованість по аліментних платежах, що станом на 01.09.2019 року становила 53058 грн. Довідка, видана дирекцією Березівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів вказує на те, що дитина [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі. Вихованням дитини займається мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] Батько [PERSON] за роки навчання доньки жодного разу не цікавився шкільними успіхами дочки та не з`являвся на батьківські збори. Висновок органу опіки і піклування Любарської селищної ради №644/1 від 10.05.2019 року, вказує, що [PERSON] повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не турбується про фізичний і духовний розвиток своєї неповнолітньої дитини, не займається її вихованням, не надає ніякої допомоги на утримання, не виявляє бажання спілкуватися та бачитися з дитиною, а тому орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції «Про права дитини» держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про неї. У відповідності із ст.164 Сімейного Кодексу України однією із підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків, чи когось одного з них від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення, і поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Поскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи батьком дитини повністю ухиляється від виконання передбачених законом обов`язків, не надає будь-якої матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує, не турбується про фізичний і духовний розвиток, не займається її вихованням та навчанням, то суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved