Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків. Позовні вимоги мотивовані тим, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2011 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2014 року її шлюб з [PERSON] розірвано. Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу проживають з нею та перебувають на повному її утриманні. Вона займається здоров'ям дітей, їх духовним та моральним розвитком. 04.02.2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей. Крім того, даним рішенням було встановлено, що між сторонами часто виникають конфлікти з приводу участі відповідача в утриманні дітей. 22.04.2016 року вона звернулась з заявою до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про вжиття заходів до [PERSON], так як останній не виконує свого обов'язку щодо утримання дітей, не цікавиться їхніми захопленнями та здоров'ям, а також свідомо та навмисно перешкоджає виїзду дітей за кордон. На що, отримала відповідь від заступника міського голови від 20.05.2016 року № Б-01 -38364/10010, в якій, зокрема, їй запропоновано звернутись до суду. В зв'язку з даною ситуацією, відповідач умисно 27.05.2016 року наніс їй тілесні ушкодження, про що свідчить довідка про прийняття і реєстрацію заяви від 14.06.2016 року та виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 12616 від 30.05.2016 року. 11.08.2016 року вона одружилась з [PERSON], в зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]». Вона зі своїм чоловіком мають матеріальну можливість здійснювати для дітей тимчасові поїздки для їх відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. Також вона має право багаторазового в'їзду до країн «Шенгенської» зони. Проте, на її неодноразові усні та письмові звернення, відповідач категорично та невмотивовано відмовляє у надані дозволу для виготовлення дітям паспортів для виїзду за кордон, оформлення візових документів та тимчасового їх виїзду за кордон, чим позбавляє дітей відпочинку, розвитку та оздоровлення. За вказаних обставин звернулась в суд з даним позовом. Позивачка та її представник на підставі довіреності [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримали, з мотивів наведених у позові. Відповідач [PERSON] та його адвокат Шевчук О.Ю. в судовому засідання позовні вимоги не визнали, з мотивів наведених у запереченні. Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради на підставі довіреності Бойко М.П. в судове засідання не з'явилась, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. При розгляді справи та винесенні рішення просить врахувати та захистити законні права та інтереси дітей. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків по справі, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 01.12.2014 року на підставі рішенням Вінницького міського суду Вінницької області. Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 11.08.2016 року позивачка одружилась з [PERSON], в зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]». Вона зі своїм чоловіком мають матеріальну можливість здійснювати для дітей тимчасові поїздки для їх відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. Також позивачка має право багаторазового в'їзду до країн «Шенгенської» зони. Проте, на неодноразові звернення позивачки, відповідач категорично відмовляє у наданні дозволу для виготовлення дітям паспортів для виїзду за кордон, оформлення візових документів та тимчасового їх виїзду за кордон, чим позбавляє дітей відпочинку, розвитку та оздоровлення. Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом №166-У від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного Кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а у відповідності до ч.2 ст.57 цього Кодексу ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка [PERSON] є його дружиною. Діти дружини проживають разом з ними і у нього з дітьми гарні стосунки. За два роки спільного проживання йому відомо про відносини дітей з батьком [PERSON] Його дружина [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача по справі, щоб останній надав дозвіл на виїзд дітей за межі України на відпочинок. Однак, [PERSON] безпідставно чинить перешкоди у наданні такого дозволу, чим порушує законні права та інтереси дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] є гарною мамою для своїх дітей. Діти [PERSON] та [PERSON] ходять до школи, вони завжди доглянуті, чисті та охайні, їм надаються усі належні умови щодо їх фізичного та духовного розвитку. В квартирі позивачки зроблено ремонт. Хлопчик [PERSON] відвідує плавання та уроки іноземної мови. У дітей з'явилась можливість поїхати за кордон, однак батько дітей [PERSON] не надає дозволу. Також її відомо, що батько з дітьми бачиться часто, гуляє з ними, сплачує аліменти на їх утримання. На її думку [PERSON] не надає дозволу на виїзд дітей за кордон по причині особистих відносин з позивачкою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона являється педагогом та влаштовує свята на замовлення (надає послуги аніматора). На початку квітня 2017 року до неї звернувся [PERSON] з проханням зробити свято для його дитини. Коли вона приїхала до місця проживання дітей, то привітала іменинницю, а також надала подарунок, сказавши, що він від тата. Після цього вона помітила, що дитина змінилася, і її так здалося, що вона злякалася і не хотіла показувати, що подарунок саме від тата. Частина 1 статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України). Як було встановлено в судовому засіданні та підтверджується наданими відповідачем [PERSON] доказами, останній приймає безпосередню участь в утриманні та забезпеченні малолітніх дітей. Проте, батько дітей здійснює свої батьківські права всупереч інтересів дітей, не піклуючись про їхній розвиток, створює перешкоди для цього, не надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, не може позбавляти дітей наданих їм таких прав та гарантій. Суд також звертає увагу на ту обставину, що [PERSON] надавала згоду на тимчасову поїздку за кордон України, до Російської Федерації, малолітнього сина [PERSON] [INFO], в супроводі [PERSON], на період з 20 серпня 2015 року по 20 листопада 2015 року. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості малолітніх дітей виїхати за кордон порушує їх законні права та інтереси. Окрім того, суд вважає, що виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їхнього світогляду та добре позначиться на їхньому духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітніх дітей, оскільки позивачкою ставиться питання про тимчасові поїздки за межі державного кордону. Суд критично оцінює пояснення відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що мотив позову [PERSON] це виїзд дітей за кордон на постійне проживання в зв'язку з чим він буде позбавлений права виховувати дітей, оскільки такі пояснення будь-якими доказами не підтверджені. Крім того, позивачка просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, враховуючи, що виїзд за межі державного кордону України буде відповідати інтересам дітей та в жодному разі не порушує права відповідача щодо його прав та обов'язків відносно дітей, а також той факт, що в судовому засіданні не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування за кордоном, суд приходить до висновку про задоволення позову. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом судової справи, а у відповідності до ч.3 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом статті 84 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно- правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наданий представником позивачки розрахунок витрат на правову допомогу узгоджується із вимогами, встановлених статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Тому, враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки 640 грн. судових витрат по сплаті судового збору та 6 484 грн. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved