Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача, після уточнення позовних вимог (а.с. 48-52) просила суд визнати наказ Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі № 10-К від 22.01.2015 року про звільнення незаконним; поновити позивача на посаді 0,5 ставки професора кафедри економічної теорії Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі; стягнути з відповідача на користь позивача кошти за затримку трудової книжки в розмірі 17559,45 грн.; - за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 2834,04 грн.; компенсацію відпустки в розмірі 2760,71 грн.; - за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі суму розрахунку на дату прийняття рішення; - моральну шкоду в розмірі 17559,45 грн.; - визнати акти щодо відсутності [PERSON] на роботі за листопад і грудень 2014 року незаконними та скасувати їх; - визнати висновок про результати перевірки фактів порушення Правил внутрішнього розпорядку Університету професором кафедри економічної теорії фінансово-економічного факультету УДУФМТ [PERSON] від 12.01.2015 року незаконним та скасувати його. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач працювала на посаді професора кафедри економічної теорії в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі на 0,5 ставки. 22.01.2015 року її було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за наказом № 10-к від 22.01.2015 року. Позивач вказує, що звільнення було незаконним та відбулось із порушенням трудового законодавства. Вона виконувала свої посадові обовязки згідно Індивідуального робочого плану викладача. У завідувача кафедри економічної теорії [PERSON] немає претензій щодо виконання нею зазначеного плану. Він не звертався до керівництва про застосування до неї дисциплінарних стягнень. Про дисциплінарне стягнення позивачку відповідачем не повідомлялось та письмових пояснень не вимагалось. З 16.10.2014 року наказом № 679 від 22.10.2014 року було скорочено робоче місце позивача та нового робочого місця відповідачем не визначено. Позивачка вважає, що відповідачем безпідставно не виплачено їй заробітну плату за листопад, грудень 2014 року та до 22 січня 2015 року, частину компенсації щорічної основної відпустки, при звільненні на неодноразові її письмові звернення не поверну їй трудову книжку. Позивачка вважає, що діями відповідача, які виразились у невиплаті заробітної плати за три місяці і незаконному звільненні за прогули їй завдано моральну шкоду, яка полягає у втраті засобів до існування, втраченої можливості відновити свої фізичні сили. Моральну шкоду позивачка оцінила у розмірі неотриманої заробітної плати, у звязку з затримкою трудової книжки в сумі 17559,45 грн. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у заяві. При цьому зазначила, що працює по Індивідуальному плану роботи викладача, кожні два роки видає монографії, контроль за виконанням роботи покладено на завідувача кафедри [PERSON], який телефонував до позивачки наполягав на присутності на роботі, при цьому будь-яких претензій до роботи не предявляв, письмові пояснення з приводу неявки до університету не вимагав, в тому числі і за 22.01.2015 року, не вимагались письмові пояснення і адміністрацією університету. До університету дійсно не зявлялась з початку листопада, оскільки для виконання плану роботи необхідно було відвідувати бібліотеки, користуватись компютерною технікою, якою кафедра не забезпечена, вирішувати інші організаційні питання. Про засідання кафедри позивачку дійсно повідомляли, разом з тим, оскільки не зазначили з яких питань, на неї вона не пішла. Трудова книжка після звільнення їй була видана лише 14.04.2015 року, незважаючи на неодноразові письмові вимоги направити її поштовим відправленням на адресу позивачки. Представники відповідача в суді позовні вимоги не визнали, у їх задоволені просили відмовити з підстав зазначених у поданих письмових запереченнях, згідно яких, позивачка була постійно відсутня на роботі з 01.11.2014 року до 22.01.2015 року без поважних причин. На телефонні дзвінки завідувача кафедри [PERSON] з проханням пояснити відсутність на роботі, в грубій формі від пояснень відмовлялась. Грубе порушення вимог трудового законодавства позивачкою також підтверджується Висновком за результатами перевірки фактів порушення Правил внутрішнього розпорядку Університету професором кафедри економічної теорії фінансово-економічного факультету [PERSON] від 12.01.2015 року, табелями обліку робочого часу за листопад, грудень 2014 року, актами відсутності на роботі позивачки. Наказом від 22.01.2015 року № 10-к позивачку звільнено із займаної посади професора кафедри економічної теорії на 0,5 ставки. Вважають звільнення [PERSON] законним, проведеним у відповідності до вимог законодавства, а тому вимоги позивачки про поновлення на роботі необґрунтованими і безпідставними. У день звільнення позивачці було направлено листа про необхідність явки до відділу кадрів для ознайомлення з наказом та отримання трудової. Отже [PERSON] знала про намір відповідача видати їй трудову книжку та вважають позовні вимога в даній частині необґрунтованими та безпідставними. При цьому 23.01.2015 року з позивачкою було проведено повний розрахунок, в тому числі і компенсація за невикористану відпустку за 11 календарних днів, шляхом перерахування коштів на її банківський картковий рахунок з врахуванням відповідних податків. Представники відповідача вважають, що в результаті звільнення позивачки діями відповідача моральної шкоди їй заподіяно не було. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представників відповідача, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Наказом Українського державного університету економіки і фінансів від 31.08.2006 року № 171-к [PERSON] прийнято на посаду доцента на 0,5 ставки кафедри обліку, аудиту і статистики за контрактом з 01.09.2006 року по 31.08.2007 року, з випробувальним терміном на один місяць. Наказом відповідача від 31.08.2007 року № 235-к [PERSON] продовжено термін дії контракту на посаді доцента кафедри обліку, аудит і статистики на строк з 01.09.2007 року до проведення конкурсу. Наказом Українського державного університету економіки і фінансів від 01.09.2008 року № 803-к [PERSON] переведено на посаду професора на 0,5 ставки З даної посади позивачка звільнена 22.01.2015 року за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Відповідний запис внесений до трудової книжки позивачки. ( а.с. 118-120, 150-152) Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана, 2) звільнення. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене у порядку встановленому чинним законодавством. При розгляді справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] не виходила на роботу без поважної причини у період з 01.11.2014 року по дату звільнення 22.01.2015 року, тобто здійснила прогул, чим вчинила порушення трудової дисципліни. Зазначене підтверджується поясненнями самої позивачки, що у вказаний період вона не зявлялась до університету, оскільки виконувала роботу згідно її плану в інших місцях. При цьому позивачкою не доведено, що вона здійснювала трудову діяльність в інших місцях та виконала Індивідуальний план, про своє місцеперебування у робочій час вона адміністрацію не повідомляла. Поясненнями свідка [PERSON], який пояснив в суді, що неодноразово телефонував позивачці та наполегливо рекомендував їй зявлятись на кафедру та виконувати Правила внутрішнього розпорядку. Крім того, зазначене підтверджується табелями обліку робочого часу працівників кафедри економічної теорії за листопад, грудень 2014, січень 2015 року, витягом з Книги прибуття на роботу. (а.с.101, 102, 148, 183). Зазначений факт відображений в актах щодо відсутності [PERSON] на роботі в листопаді 2014 року від 01.12.2014 року та грудні 2014 року від 05.01.2015 року ( а.с. 99, 100), у Висновку за результатами перевірки фактів порушення Правил внутрішнього розпорядку Університету професором кафедри економічної теорії фінансово-економічного факультету [PERSON] (а.с.109-111). При розгляді справи судом не встановлено правових підстав для визнання вказаних документів незаконними та їх скасування, у звязку з чим не підлягають задоволенні позовні вимоги [PERSON] в даній частині. Разом з тим, оскільки звільнення за прогул є видом дисциплінарного стягнення, відповідач відповідно до положень ст. 149 КЗпП України, зобовязаний був зажадати від [PERSON] письмових пояснень. Однак, як встановлено судом вказані пояснення у позивачки не відбирались. Зазначене підтверджується як пояснення позивачки в суді, так і поясненнями свідка [PERSON], згідно яких він при телефонному спілкуванні з [PERSON] жодного разу не пропонував їй надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі, оскільки вважав, що вона сама розуміє наслідки своїх дій. Крім того, з письмової переписки між позивачкою та відповідачем, а також актів від 01.12.2014 року, 05.01.2015 року,які містяться в матеріалах справи та на які є посилання в наказі про звільнення, також не вбачається вимог до позивачки надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі. Згідно правової позиції Верховного суду України № 6-33цс14, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Отже, оскільки судом встановлено, що позивачку звільнено з порушенням порядку застосування дисциплінарних стягнень, передбачених ст. 149 КЗпП України, слід визнати незаконним наказ № 10-К від 22.01.2015 року Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі про звільнення [PERSON], та поновити позивачку на роботі на посаді професора кафедри економічної теорії на 0,5 ставки Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, задовольнивши позовні вимоги в даній частині. За правилами ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на корис позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Оскільки, судом встановлено, що позивачку звільнено без законної підстави за ініціативою відповідача, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України вимоги позивачки про поновлення на роботі задоволені, отже слід стягнути з відповідача на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, задовольнивши позовні вимоги позивачки у вказаній частині частково. Згідно довідки розрахунку заробітної плати [PERSON], виданої Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі (а.с. 130) середньомісячний заробіток позивачки становить 2542,36 грн., середньоденний заробіток 86,48 грн. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2015 року з наступного дня після звільнення позивачки по 07.05.2015 року, а не по час постановлення рішення, оскільки в подальшому відкладення розгляду справи та оголошення перерв відбулось саме з ініціативи позивачки, а не відповідача, що штучно збільшило термін розгляду справи та термін вимушеного прогулу. Тобто, з відповідача слід стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за 3 місяці та 9 робочих днів, який становить 8405,40 грн. (3 х 2542,36 + 9 х 86,48 = 8405,40) Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2834,04 грн., оскільки відповідачем всі суми, що належало виплатити позивачці були перераховані 23.01.2015 року, тобто на наступний день після звільнення, оскільки в день звільнення [PERSON] була відсутня на роботі. Зазначене підтверджується довідкою про доходи за період з 01.10.2014 року по 22.01.2015 року (а.с. 129), згідно якої позивачці заробітна плата за листопад, грудень, січень 2015 року не нарахована, розрахунком заробітної плати за дні відпустки ( а.с. 130), розрахунковим листком за січень 2015 року, згідно якого до виплати належить 161,95 грн. (а.с.128), реєстром перерахувань на особовий рахунок [PERSON] за січень 2015 року, згідно якого позивачці вказана сума перерахована (а.с.127). Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2760,71 грн., оскільки судом не встановлено вказаної заборгованості, крім того позивачка поновлюється на роботі та може реалізувати своє право на відпустку. При розгляді справи встановлено, що при звільненні дійсно позивачці на її письмову вимогу не було направлено відповідачем трудову книжку за місцем проживання. Зазначене підтверджується листами позивачки від 29.01.2015 року, 10.02.2015 року та листом відповідача від 05.02.2015 року. ( а.с. 32, 34, 124) Разом з тим, у звязку з поновленням позивачки на роботі не підлягає задоволенню і вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь 17559,45 грн. за затримку видачі трудової книжки, оскільки вказані санкції застосовуються у випадку звільнення працівника і без подальшого поновлення на роботі. Відповідно\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення з Українського державного університету економіки і фінансів на її користь моральної шкоди в розмірі 17559,45 грн. у звязку з невиплатою заробітної плати за три місяці і незаконному звільненні за прогули, оскільки судом не встановлено заборгованості по заробітній платі, та поновлення позивачки на роботі проведено у звязку з порушенням відповідачем законного порядку звільнення позивачки, яка фактично здійснила прогул. Порушення законних прав [PERSON] діями відповідача, які б були в причинно - наслідковому звязку з моральними стражданнями позивачки судом не встановлено. Згідно ч.7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно п. п. 2, 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі положень ст. 235 КЗпП України та ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині стягнення за один місяць. Згідно положень ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1461,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial