Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про його виселення з належного їй житлового будинку №110 по вулиці Миру в селищі Демидівка Рівненської області та зняття його з реєстрації місця проживання. Відповідач [PERSON] в судове засідання на судовий розгляд справи 29.12.2016 року та 17.01.2017 року не зявився, судова повістка про його виклик до суду повернулася із поштовою відміткою, у якій зазначено, що відповідач за зареєстрованим місцем проживання відсутній (а. с. 34,35,46,47). Відповідач [PERSON], згідно з даними адресно - довідкової картотеки Демидівського районного сектору управління державної міграційної служби у Рівненській області, зареєстрований за місцем проживання за адресою селище [INFO] (а.с.20). У відповідності до ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їм належним чином. Про причини неявки в суд відповідач [PERSON] не повідомив, заперечень проти позову суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та не заперечували щодо заочного розгляду справи . Так як відповідач [PERSON] на судовий розгляд справи не зявився і про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи, а позивачка та її представник не заперечують проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що 04.10.2016 року вона розірвала шлюб із відповідачем. [PERSON] є власницею, на підставі договору дарування, приватного будинку в селищі Демидівка Рівненської області по вулиці Миру№110.В даний будинок вона вселилася із бувшим чоловіком у 1998 році. До того періоду, вони як сімя, проживали у будинку батьків [PERSON] в селі Лози Збаражського району Тернопільської області. Після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] не бажає добровільно виселитися із належного їй житла і продовжує ним користуватися. Зі слів позивачки, відповідач часто приходить в будинок в нетверезому стані, конфліктує з нею та іншими членами її сімї. Щодо поведінки відповідача [PERSON], позивачка один раз зверталася в поліцію щодо вчинення ним насильства в сімї. В будь-які інші органи, щодо порушення відповідачем правил співжиття, позивачка не зверталася. Позивачка [PERSON] також пояснила суду, що будь-яких договорів про користування будинком вона з відповідачем [PERSON] не укладала. На даний момент, сімейні відносини між позивачкою та відповідачем припинені, спільне господарство вони не ведуть. Позивачка [PERSON] сплачує всі платежі за користування комунальними послугами. Зі слів позивачки, в даний час відповідач [PERSON] у будинку фактично не проживає, так як перебуває на заробітках за кордоном. Представник позивачки адвокат [PERSON] також підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що [PERSON] є власником будинку №110 по вулиці Миру в селищі Демидівка Рівненської області. Відповідач [PERSON] створює конфлікти під час спільного проживання у даному будинку. Адвокат [PERSON] підтвердив, що позивачка один раз зверталася в поліцію щодо поведінки відповідача [PERSON] Представник позивачки [PERSON] вважає, що виселити відповідача необхідно на підставі ст.116 Житлового кодексу, так як він систематично порушує правила співжиття. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є матірю позивачки [PERSON], відносини із нею нормальні. Із відповідачем [PERSON] відносини у свідка не є нормальними, так як він неодноразово конфліктував з її дочкою, вживає спиртні напої. [PERSON] не зверталася в державні та інші органи щодо поведінки відповідача [PERSON] Свідок не може чітко визначити випадки та дати, коли відповідач вчиняв конфлікти в будинку проживання. При цьому, свідок [PERSON] вважає, що відповідача необхідно виселити із належного позивачці [PERSON] будинку. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника адвоката [PERSON], допитавши свідка, дослідивши інші наявні у справі докази, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. У відповідності з нормами ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом досліджено надані позивачкою письмові докази по справі. Так, згідно договору дарування житлового будинку від 23.01.2003 року та письмового витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №55329 від 18.02.2003 року, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №110 по вулиці Миру в селищі Демидівка Рівненської області /а.с.5,6/. Відповідач [PERSON] фактично проживає та зареєстрований за місцем проживання за адресою селище [INFO] (а.с.8, 20). Судом досліджено, як письмовий доказ по справі, заочне рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04.10.2016 року. Встановлено, що шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення суду набрало законної сили 21.10.2016 року(а.с.7). Таким чином, суд робить висновок, що спір між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] знаходиться в сфері житлових правовідносин, які врегульовані нормами Житлового кодексу України та, частково, нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Норми ч.4 ст. 156 Житлового кодексу України вказують на те, що припинення особою сімейних відносин з власником будинку, не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] після припинення сімейних відносин із [PERSON], внаслідок розірвання їх шлюбу, не втратив права користування житловим будинком №110 по вулиці Миру в селищі Демидівка, власником якого є позивачка. Підставою позовних вимог позивачки [PERSON] щодо виселення відповідача [PERSON] із належного їй будинку, є норми ст. 116 Житлового кодексу України. За змістом ч.1 ст.116, ст. 157 Житлового кодексу України, виселення осіб, які проживають разом із власником будинку, проводиться без надання іншого жилого приміщення в судовому порядку тільки в разі, якщо така особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Аналізуючи вказані норми Житлового кодексу, суд робить висновок про те, що виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Таким чином, суд робить висновок про те, що показання свідка [PERSON] щодо поведінки відповідача [PERSON] , у відповідності до ч.2 ст.59 Цивільного процесуального кодексу України, є недопустими доказами щодо підтвердження систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття із позивачкою [PERSON] Для підтвердження систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття, позивачкою [PERSON] надано суду, як письмовий доказ, постанову Демидівського районного суду Рівненської області від 04.11.2016 року. Із дослідженої постанови встановлено, що 04.11.2016 року відповідач [PERSON] був визнаний судом винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Так, 30.10.2016 року [PERSON] по місцю проживання в селищі Демидівка в будинку №110 по вулиці Миру вчинив відносно позивачки [PERSON] насильство в сімї, а саме ображав її нецензурними словами. За рішенням суду, вчинене [PERSON] правопорушення визнане малозначним, а справа про адміністративне правопорушення відносно нього провадженням закрита(а.с.38). У своїй постанові від 12.12.2012 року у справі №6-14цс12 Верховний суд України прийшов до висновку про те, що поняття систематичності не є рівнозначним разовому порушенню тих чи інших правил. Позивачкою [PERSON]А не було надано суду доказів, які б свідчили про систематичність (два і більше рази) порушення [PERSON] правил співжиття в будинку №110 по вулиці Миру в селищі Демидівка, які б робили неможливим для інших спільне проживання із відповідачем. Також, судом не досліджено доказів, які б вказували на те, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення в якому проживає, або використовує його не за призначенням. Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів, на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У своїй постанові від 01.03.2014 року №825/1335/13а, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснене на підставі рішення суду виключно щодо позбавлення права власності або користування, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, вважаючи на відсутність підстав для виселення відповідача [PERSON] із будинку №110 по вулиці Миру Демидівського району Рівненської області, підлягає відмові у задоволенні і вимога позивачки [PERSON] щодо зняття відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання в даному житловому приміщенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed