Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в с. Гайдучина Стрийського району Львівської області по вул. Шевченка, 14а. В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що є власницею згаданого будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.2007р. Відповідач по справі її внук, зареєстрований в даному будинку з 20.03.2015р., але фактично не проживає за даною адресою з березня 2015р. до цього часу. Просила захистити її права як власника будинку, які гарантовані ст.ст.386,391 ЦК України, ст.150 ЖК України, та на підставі ст.71 ЖК України визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - зазначеним будинком. В судовому засіданні позивачка та її представники [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги підтримали покликаючись на викладені в позові обставини. Окрім наведеного позивачка пояснила, що змушена нести зайві витрати на оплату комунальних послуг із-за того, що внук значиться зареєстрованим в належному їй будинку, не може отримати субсидію на оплату таких послуг. Відповідач згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України викликався в судове засідання через оголошення у пресі (газета «Високий замок» від 25.10.2016р.), але на виклик суду повторно не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивачку, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.09.2007р., яке зареєстроване Стрийським МБТІ за №24 від 03.10.2007р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.10.2007р. №16155241 (а.с. 5-6), є одноосібною власницею будинку по вул.Шевченка, 14а в с. Гайдучина Стрийського району Львівської області. З копії будинкової книги для прописки осіб, які проживають за адресою: [INFO], відповіді на запит суду в порядку ст.122 ЦПК України Відділу АДР ДМС України у Львівській області №11698 від 30.08.2016р., довідки Дашавської селищної ради №1258 від 16.08.2016р. про склад сімї позивачки та довідки Дашавської селищної ради №1260 від 17.08.2016р. про зміну нумерації будинків в с.Гайдучина вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку по вул.Шевченка, 14а в с. Гайдучина Стрийського району Львівської області з 20.03.2015р. Відповідно до акту обстеження проживання сімї [PERSON] по вул.Шевченка 14а в с. Гайдучина Стрийського району від 16.08.2016р. комісією в складі депутата селищної ради [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON], паспортиста [PERSON] встановлено, що в її будинку зареєстрований внук, який на даний час за місцем реєстрації не проживає. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] ствердили, що відповідач понад рік в будинку по вул. Шевченка,14а в с. Гайдучина Стрийського району Львівської області не проживає. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його сином, яким він востаннє спілкувався приблизно два роки тому. Де на даний час знаходиться відповідач йому невідомо. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ст.214 ЦК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в спірному житлі як член сімї позивачки, не проживав в ньому без поважних причин понад рік, спірне житло залишив, отже є всі підстави вважати, що відповідач обрав собі інше місце проживання. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачем існували будь-які домовленості щодо порядку користування спірним житлом. Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне застосувати до встановлених правовідносин ст.405 ЦК України, а не ст.72 ЖК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачка як власник житла має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом. Отже, позов підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved