Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Державного підприємства «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва», та просить визнати незаконним та скасувати наказ [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №307К/ОС від 03 серпня 2015 року про звільнення її з посади директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва»; поновити її на роботі на посаді директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» - з 03 серпня 2015 року; стягнути з Державного підприємства «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04 серпня 2015 року по 17 грудня 2015 року в сумі 18\~565, 12 грн.; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000, 00 грн. [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що з 20 листопада 2012 року вона працювала в ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» на посаді директора підприємства на підставі контракту з 21 листопада 2012 року по 20 листопада 2017 року включно. 03 серпня 2015 року її було звільнено з посади директора підприємства на підставі наказу [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №307К/ОС, у звязку з припиненням дії контракту на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. Позивачка вважає звільнення з посади директора незаконним, оскільки під час звільнення вона перебувала на лікарняному. Крім того, дія контракту від 20 листопада 2012 року незаконно була припинена достроково, оскільки позивачкою не було порушено жодного з його умов. Також зазначила, що відповідачем не доведено вчинення нею винних дій, за які її було звільнено, а саме: податкові заборгованості та заборгованості перед КП «Теплопостачання м. Одеси» виникли не з вини позивачки; річний з поквартальною розбивкою фінансовий план підприємства, а також доопрацьований річний фінансовий план були направлені на електронну адресу головного спеціаліста Відділу планування бюджетних програм, мережі та звітності [PERSON], а також направлені додатково у паперовому вигляді на адресу Мінрегіону; договори оренди між підприємством та ПМП «Ірина» були укладені у 2006 році, тобто до призначення позивачки на посаду директора підприємства, тому порушення порядку укладення таких договорів, на думку позивачки, не могло відбутись з її вини. Крім того, позивачка зазначила, що оскільки ініціатором розірвання контракту згідно з п. 5.3. Контракту виступає саме [PERSON] як уповноважений орган, правило про недопустимість її звільнення під час тимчасової непрацездатності поширюється на даний випадок. Представник [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. На останнє судове засідання позивачка не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та повідомила про закінчення повноважень її представника [PERSON] у звязку із закінченням строку дії відповідної довіреності. Представник відповідача [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечувала проти їх задоволення та зазначила, що згідно п. 5.2 контракту він припиняється до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених п. п. 5.3 та 5.4 контракту. Також зазначила, що звільнення позивачки було погоджено з головою Одеської облдержадміністрації згідно вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та Положення про Мінрегіон. Також вказала, що з моменту призначення [PERSON] на посаду директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» внаслідок дій останньої систематично зростає заборгованість перед бюджетом щодо сплати податків, а також кредиторська заборгованість, що є порушенням п. п. а), ж) п. 5.3 контракту; підприємством не було направлено органу управління майном квартальної та річної фінансової звітності, а також річного та квартального звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності, що є порушенням п. п. г), и) п. 5.3 контракту; позивачкою не було вжито належних заходів щодо погашення ПМП «Ірина» заборгованості з орендної плати та порушувався порядок укладення договорів оренди нерухомого майна. На останнє судове засідання представник відповідача не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» у судовому засіданні зазначила, що вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими. У останнє судове засідання представник третьої особи не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши доводи представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до пп. 7 п. 10 Положення про Мінрегіон, затвердженого постановою КМУ №197 від 30 квітня 2014 року, Віце-премєр міністр України Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи та організації, що належать до сфери управління [PERSON], затверджує їх положення (статути), призначає на посаду за погодженням з головами місцевих держадміністрацій та звільняє з посади їх керівників. Згідно із п. 10.2 розділу 10 Статуту ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва», затвердженого наказом Мінрегіону №221 від 11 травня 2012 року, управління підприємством здійснюється його директором, який призначається уповноваженим органом управління (Т.1, а. с. 78). Пунктом 10.4 розділу 10 Статуту підприємства передбачено, що директор підприємства може бути звільнений з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до чинного законодавства України. Судом встановлено, що наказом [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №77 «ОС» від 20 листопада 2012 року [PERSON] призначено з 21 листопада 2012 року на посаду директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» на умовах контракту терміном з 21 листопада 2012 року по 20 листопада 2017 року включно (Т. 1, а. с. 9). В цей же день між відповідачем - [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та [PERSON] було укладено відповідний контракт №31 (Т. 1, а. с. 10). Пунктом 1.1 Контракту встановлено, що директор зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію Підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна. Окрім того, обов'язки директора передбачені розділом 2 Контракту. У тому числі директор зобов'язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів України під час здійснення господарської діяльності підприємства, виконувати завдання, передбачені Статутом Підприємства та цим Контрактом; забезпечити зміцнення фінансового стану Підприємства, зростання прибутку, дотримання режиму економії ресурсів, забезпечити складання у встановленому порядку фінансового плану та надання звітності, повну та своєчасну сплату обов'язкових платежів та податків до бюджету, збереження майна та матеріальних цінностей, укладення та виконання колективного договору, а також здійснювати інші обов'язки, передбачені розділом 2 Контракту. Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За умовами п. 5.2 контракту цей контракт припиняється до закінчення дії контракту у випадках, передбачених п. 5.3 цього контракту. Згідно п. 5.3 контракту директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії: а) у разі систематичного невиконання директором без поважних причин обовязків, покладених на нього цим контрактом; г) у разі неподання в установленому порядку на затвердження органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; ж) у разі допущення зростання обсягів кредиторської заборгованості; и) у разі неподання органу управління майном квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності; і) у разі порушення порядку укладення договорів оренди нерухомого майна, закріпленого за підприємством, та невжиття заходів щодо погашення заборгованості орендної плати. В подальшому, наказом Віце-прем'єр міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №307К/ОС від 03 серпня 2015 року було розірвано контракт від 20 листопада 2012 року №31, укладений між [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та [PERSON], відповідно до підпунктів а), г), ж), и), і) пункту 5.3 розділу 5 контракту та звільнено [PERSON] - директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва», із займаної посади 03 серпня 2015 року відповідно до пункту 8 ст. 36 КЗпП України (Т. 1, а. с. 23). Доводи позивачки щодо порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України при її звільненні у звязку зі знаходженням на лікарняному є безпідставними. При цьому суд виходив з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 20 липня 2015 року по 08 серпня 2015 року перебувала на лікарняному, про що свідчить відповідний листок непрацездатності серії АГЕ №209190 від 20 липня 2015 року (Т. 1, а. с. 22). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових відносин керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Відповідно до ч. 3 ст. 40 зазначеного Кодексу не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41 та статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником із підстав, передбачених контрактом - п. 8 ч. 1 ст. 36 зазначеного Кодексу, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюються. Вказане правове обґрунтування повністю узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 23.01.2013 у справі №6-127цс12. Як визначено ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Тому, суд вважає, що розірвання контракту та звільнення позивачки із посади директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» було здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства України. Щодо розірвання контракту від 20 листопада 2012 року №31, укладеного між [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та [PERSON], відповідно до підпунктів а), г), ж), и), і) пункту 5.3 розділу 5 контракту, судом встановлено наступне. Настання обставин, передбачених підпунктом а) пункту 5.3 Контракту підтверджується наступним. Відповідно до пункту 10.6 розділу 10 Статуту ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» директор підприємства, зокрема, організовує виконання завдань статутної спрямованості; несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, що визначені статутом, формування та виконання фінансових планів, дотримання державної і фінансової дисципліни, ефективне використання та збереження державного майна та коштів, які знаходяться у віданні Підприємства, дотримання законодавства України; виконує умови кладеного із Уповноваженим органом управління трудового контракту. Як вбачається з матеріалів справи, за час роботи позивачки на посаді директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» зросла кредиторська заборгованість підприємства (понад 5 млн. грн.), про що свідчить також аудиторський звіт Мінрегіону від 31 жовтня 2013 року, яким надано негативний висновок щодо діяльності підприємства за період з 2011 року до 2013 роки (Т. 2, а. с. 97). Під час перевірки було встановлено наступні порушення керівництва підприємства: не забезпечення мети створення та діяльності Підприємства; порушення генеральної та галузевої угод при укладенні колективного договору, що призвело до порушення прав працівників при визначені системи оплати праці; завищення керівництвом витрат на консалтингові послуги; збільшення кредиторської заборгованості через необґрунтовану закуплю будівельних матеріалів на суму 3\~023 000, 87 грн. Крім того, у зв'язку із перебуванням на лікарняному позивачка призначила на Підприємстві виконуючого обов'язки директора [PERSON]. Однак, всупереч ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» відомості про його призначення не було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Наведене свідчить про порушення позивачкою обов'язків покладених на неї Контрактом, а саме підпункту а) пункту 5.3 Контракту. Згідно п. 5.3 контракту директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії: г) у разі неподання в установленому порядку на затвердження органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства; и) у разі неподання органу управління майном квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності. Настання обставин, передбачених підпунктами г) та и) пункту 5.3 Контракту підтверджується наступним. Відповідно до п. п. 2, 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2000 № 419 «Про затвердження Порядку подання фінансової звітності», фінансова звітність подається наручно або через підприємство поштового зв'язку органам, до сфери управління яких належать підприємства, а саме квартальна фінансова звітність подається підприємствами не пізніше 25 числа місяця, що настає за звітним кварталом, а річна - не пізніше 28 лютого наступного за звітним роком. Згідно з пунктом 4 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Мінекономрозвитку від 02.03.2015 р. № 205 та зареєстрованого у Мін'юсті 19.03.2015 р. за № 300/26745, проект фінансового плану підприємства з пронумерованими, прошнурованими та скріпленими печаткою сторінками у двох примірниках у паперовому та електронному вигляді подається органу, уповноваженому управляти державним майном або корпоративними правами держави, до 01 червня року, що передує плановому. Суд вважає, що надані позивачкою до суду копії електронних листів, копії виписок з програми «me doc» та копії експрес-накладних Нової пошти не є належними доказами про направлення фінансової звітності та фінансового плану до Мінрегіону. Так, надані виписки з програми «me doc» не містять інформації про направлення фінансової звітності та фінансового плану до Мінрегіону, оскільки в них зазначено про направлення звітності та фінансового плану до [PERSON] економіки (Т. 1, а. с. 123, 125-126, 128, 130). Копії електронних листів без електронного цифрового підпису, в яких вказано про направлення фінансового плану та фінансової звітності працівникам Мінрегіону не є належним доказом, оскільки подання фінансових планів через електронні адреси працівників уповноваженого органу управління не передбачено чинним законодавством. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Отже, електронний документ без електронного підпису, як обов'язкового реквізиту, не має юридичної сили та не може підтверджувати направлення фінансового плану та фінансової звітності уповноваженому органу управління. Надані Позивачем експрес-накладні Нової пошти від 29 квітня 2015 року та 13 травня 2015 року (Т. 1, а. с. 118-119) також не є належним доказом направлення фінансового плану та звітності уповноваженому органу управління. В графі «Повний опис відправлення» зазначено «Документи». Отже, зі змісту накладних неможливо достовірно встановити про направлення яких саме документів вони свідчать. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що листи позивачки від 20 квітня та від 29 квітня 2015 року до Мінрегіону не надходили. Крім того, як вбачається з копії протоколу від 17 червня 2015 року засідання Комісії Мінрегіону з розгляду проектів фінансових планів на 2016 рік підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Мінрегіону, [PERSON], який був призначений позивачкою виконуючим обов'язки директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» на час її лікарняного, не зміг пояснити причини зростання кредиторської заборгованості Підприємства, яка зросла у 2015 році порівняно з 2014 роком на 612\~000, 00 грн. Зазначене доводить факт незабезпечення [PERSON] подання до Мінрегіону в установленому порядку річного фінансового плану та фінансової звітності щодо результатів діяльності Підприємства. У судовому засідання доведено, що позивачкою під час перебування на посаді директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва», не приймалось заходів для повної та своєчасної оплати податків до державного бюджету, що є порушенням підпункту ж) пункту 5.3 Контракту. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року було стягнуто з ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» на користь ДПІ в Малиновському районі м. Одеси заборгованість у розмірі 175\~792, 64 грн. (Т. 2, а. с. 108). Ухвалою суду від 14 жовтня 2013 року виконання вищевказаної постанови було розстрочено на 12 місяців, шляхом сплати заборгованості рівними частками починаючи з листопада 2013 року щомісячно у розмірі 14 649, 39 грн., а останній платіж у жовтні 2014 року у розмірі 14 649, 35 грн., отже змінено порядок та строки оплати податкового боргу. Проте, позивачкою, як директором підприємства не було забезпечено своєчасну та повну сплату податків до бюджету. У зв'язку з невиконанням виконавчого листа у добровільному порядку, заборгованість ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» збільшилася на суму виконавчого збору у розмірі 17 579, 27 грн., що підтверджується відповідною постановою про стягнення виконавчого збору. Вищевказане свідчить про порушення позивачкою пункту 2.4 Контракту, який передбачає обов'язок директора забезпечувати своєчасну сплату податків до бюджету. Також судом встановлено, що позивачкою не вживалися заходи до своєчасної оплати послуг КП «Теплопостачання м. Одеси». Так, рішенням господарського суду Одеської області від 29 липня 2013 року з ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» було стягнуто на користь КП «Теплопостачання м. Одеси» заборгованість у розмірі 92 828, 06 грн., пеню у розмірі 2 958, 58 грн., 3% річних у розмірі 591, 70 грн.; та судовий збір у розмірі 1 927, 57 грн. (Т. 2, а. с. 109). Рішенням господарського суду Одеської області від 23 липня 2014 року з ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» було стягнуто на користь КП «Теплопостачання м. Одеси» заборгованість у розмірі 108 599, 43 грн., пеню у розмірі 3 654, 54 грн., 3% річних у розмірі 4 221, 29 грн.; та судовий збір у розмірі 2 343, 53 грн. (Т. 2, а. с. 112). Твердження позивачки про те, що Контракт не містить обов'язків своєчасного проведення розрахунків за послуги КП «Теплопостачання міста Одеси», є безпідставними, оскільки систематична несплата заборгованості у встановлені строки призвела до необґрунтованого росту кредиторської заборгованості Підприємства на суму штрафних санкцій, судового, виконавчого збору та є порушенням обов'язків директора щодо забезпечення високоефективної роботи підприємства та зростання прибутку (пункт 1.1 Контракту). [PERSON] була призначена на посаду директора 20 листопада 2012 року. Згідно даних фінансової звітності (ф № 1-м, 2-м) за 2013 рік, кредиторська заборгованість ДП «Укрпівденбудрозвідування» станом на 01.01.2013 року складала 562\~000, 00 грн. Станом на 31 грудня 2013 року кредиторська заборгованість вже склала 3\~924\~000, 00 грн., тобто за рік управління підприємством [PERSON] кредиторська заборгованість збільшилася на 3 362\~000, 00 грн. За час керування позивачкою підприємством нею допущено зростання кредиторської заборгованості Підприємства. Так, згідно фінансової звітності (ф № 1-м, 2-м) за 2014 рік, кредиторська заборгованість ДП «Укрпівденбудрозвідування» на 31.12.2014 року склала 5 072\~000, 00 грн. Отже, за 2014 рік кредиторська заборгованість підприємства зросла на 1\~148\~000, 00 грн. Згідно фінансової звітності за 1 квартал 2015 року (ф. 1-м, 2-м) кредиторська заборгованість ДП «Укрпівденбудрозвідування» склала 5\~684 000, 00 гри. Тобто, лише за перший квартал 2015 року кредиторська заборгованість збільшилася на 612\~000, 00 грн. Настання обставин, передбачених підпунктом і) пункту 5.3 Контракту підтверджується наступним. На підставі постанови ВГСУ від 26 листопада 2014 року (Т. 2, а. с. 117) по справі за позовом ДП «Укрпівденбудровіздування» до ПМП «Ірина» про витребування майна та стягнення 18 080, 90 грн. було встановлено, що Підприємство передало у користування нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 1-А, за договором оренди № 10 від 14.09.2006 р., однак, всупереч договірним зобов'язанням, не направляло рахунків на сплату орендної плати за період з 1-го кварталу 2011 по 3-й квартал 2013 року. Підприємству було відмовлено у стягненні вищевказаної заборгованості. Твердження позивачки про стягнення рішенням господарського суду Одеської області від 12 березня 2014 року з ПМП «Ірина» заборгованості з орендної плати за договором № 9 від 14.09.2006 р. 63 258, 10 грн. не повністю відповідає дійсності. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22 травня 2014 року (Т. 2, а. с. 120) вищевказане рішення суду було частково скасовано, та стягнуто з ПМП «Ірина» 50 211, 66 грн. - основного боргу з орендної плати за період з 01 січня 2011 року по 19 листопада 2013 року. В решті позовних вимог було відмовлено, у зв'язку з неподанням Підприємством доказів отримання рахунків ПМП «Ірина». При цьому, суд вважає, що стягнення заборгованості за договором оренди № 9 не спростовує факт невжиття позивачкою заходів щодо погашення заборгованості з орендної плати за договором № 10 від 14 вересня 2006 року, укладеним з ПМП «Ірина». Підприємством недоотримано грошові кошти від стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат, у зв'язку з неналежним виставленням рахунків щодо сплати орендної плати. Окрім того, за інші періоди орендна плата також не сплачувалася. Листом від 02 липня 2015 року ПМП «Ірина» звернулося до Мінрегіону із скаргою на дії [PERSON], в якому повідомлялося про ненадання рахунків для оплати оренди ПМП «Ірина», перешкоджанні орендарю у використанні орендованих приміщень, що завдало збитків, які можуть бути стягнуті з Підприємства. Окрім того, в листі було зазначено про передання позивачкою державного майна у користування третім особам без укладення договорів оренди у передбаченому Законом України «Про оренду державного та комунального майна» порядку (Т. 2, а. с. 49). Отже, у судовому засіданні доведено, що позивачкою, як директором ДП «Укрпівденбудровіздування», не вживались належні заходи щодо погашення ПМП «Ірина» заборгованості з орендної плати та порушувався порядок укладення договорів оренди нерухомого майна. У звязку з системністю порушень та недбалим керівництвом Підприємством, Загальними зборами трудового колективу ДП «Укрпівденбудровіздування» від 17 вересня 2015 року було оголошено недовіру директору [PERSON] та підтримано рішення Мінрегіону про припинення дії контракту та її звільнення з посади директора (Т. 2, а. с. 139). Матеріали за результатами численних порушень законодавства під час перебування позивачки на посаді директора були передані до правоохоронних органів. Одеським МУ ГУМВС України було розпочато досудове розслідування по факту вчинення керівництвом Підприємства правопорушень за ознаками ч. 2 ст. 364 КК України, відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄДРДР за № 12015160020000215 (Т. 2, а. с. 83). Тому, суд вважає звільнення позивачки з посади директора, у зв'язку з порушенням підпунктів а), г), ж), и), і) пункту 5.3 розділу 5 контракту, обгрунтованим. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованими вимоги [PERSON] щодо скасування наказу [PERSON] регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №307К/ОС від 03 серпня 2015 року про звільнення її з посади директора ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» та поновлення її на вищевказаній посаді з 03 серпня 2015 року. У звязку з тим, що звільнення позивачки є законним, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення з ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва» на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04 серпня 2015 року по 17 грудня 2015 року в сумі 18\~565, 12 грн. Крім того, позивачкою безпідставно предявлені вказані позовні вимоги до ДП «Південно-українське державне виробниче підприємство по інженерним розвідуванням для будівництва», яке є третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Як зазначено в\~\~п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.02.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надала ніяких доказів причинно- наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та її моральними стражданнями. Тому, суд вважає також безпідставними вимоги [PERSON] щодо стягнення на її користь моральної шкоди. Таким чином, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про безпідставність позовник вимог [PERSON]

Outcome: dismissed