Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Посилалася на те, що між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований 31.10.2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1931. Вказує, що від шлюбу в них народилася донька [PERSON], [INFO]. Зазначає, що заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.02.2013 року шлюб між ними розірвано та стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 800 гривень щомісячно до повноліття дитини. Вказує, що на підставі виконавчого листа №2-1582 від 04.02.2013 року Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Проте, оскільки боржник за вказаною адресою не проживав та від сплати аліментів ухилявся, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.08.2015 року відповідача було оголошено у розшук. Стверджує, що їхня донька проживає разом з нею та вона повністю займаюсь її вихованням, розвитком та здоров'ям. З метою повноцінного розвитку доньки вона має намір та можливості її оздоровлення в морській кліматичній зоні зa кордоном, проте дозвіл на виїзд дитини за кордон від відповідача отримати не може так як його місце проживання не відомо та він знаходиться у розшуку. На підставі вищевикладеного, просить суд, згідно уточнених в судовому засіданні позовних вимог, надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд з України неповнолітньої [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] до Турецької Республіки в період з 01 вересня 2016 року по 30 листопада 2016 року. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, посилались на доводи, викладені в позовній заяві. Просили суд позов задовольнити. В разі відсутності відповідача не заперечували щодо ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення в регіональній газеті. Про причини неявки суд не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Так, судом встановлено, що у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. /а.с.5/. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.02.2013 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 800 гривень щомісячно до повноліття дитини. /а.с.6/. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.08.2015 року [PERSON] було оголошено у розшук. /а.с.7/. Згідно відповіді начальника ЧВП ГУНП в Чернівецькій області від 26.07.2016 року зазначено, що в ході проведення перевірки було відвідано місце проживання [PERSON], проте встановити місце знаходження останнього не представилось можливим./а.с.8/. Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Як було встановлено судом, позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітньою дитиною з метою її оздоровлення та загального розвитку до Турецької Республіки, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд,

Outcome: approved