Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, надання дозволу на реєстрації місця проживання дитини без згоди другого законного представника. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.02.2021 відкрито провадження по справі. До суду надійшла заява від [PERSON] відповідно до якої просить суд розгляди тільки вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки відповідачем [PERSON] в добровільному порядку виконано вимогу про надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання та надання дозволу на реєстрації місця проживання дитини без згоди другого законного представника, судом прийнята заява позивачки. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 05 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.06.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачка та її син [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Позивачкою за місцем фактичного проживання малолітньої дитини створені всі необхідні умови для його життя та розвитку. Весь свій вільний час позивачка проводить з сином, проявляє материнську турботу, піклується про його здоров`я, організовує і контролює особистий розвиток дитини, створює належні умови для розвитку його природних здібностей. У зв`зяку з викладеним позивач просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 17.12.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки, позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Крестьянінова Л.В. в судових засіданнях зазначили, що не заперечують проти позову. 17.12.2021 до суду надійшла заява від відповідача [PERSON] відповідно до якої просив суд розглядати справу за відсутності відповідача та представника відповідача, зазначив, що 11.12.2021 надав письмовий дозвіл на зняття з реєстрації та дозвіл на реєстрацію дитини за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги визнає та просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Фесенко Є.В. в судовому засідання не заперечувала проти заявлених позову. Підтримала висновок № 102/02/38-5301 від 28.08.2021, виданий Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Представник третьої особи Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судові засідання не з`явився, про день, час та місце судових засідань повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Третьою особою не подано заяви про розгляд справи за її відсутності та не подано пояснень чи заперечень на позовну заяву. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, взявши до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 05 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1389. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1147. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.06.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно розпорядження № 8 від 15.01.2015 Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації визначено порядок спілкування батька [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , відповідно до встановленого графіку, а саме: 2,4 субота, неділя місяця з 17:00 до 20:00 год; щосереди з 16:00 до 20:00 год. в присутності матері. Згідно розрахунку заборгованості здійсненим головним державним виконавцем Попик О.В., на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва №754/5324/14 від 04.06.2014 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 700грн, щомісячно починаючи з 03.04.2014, загальний розмір заборгованості по аліментах станом на 30.06.2021 становить 0,00грн. [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] , проживають разом за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак, судом установлено, що [PERSON] надав дозвіл на зняття сина з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та надав дозвіл на реєстрацію сина в іншому місці проживання, а саме за адресою реєстрації його матері: [ADDRESS] . Відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 28.08.2021 №102/02/38-5301, судом встановлено, що Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація відділ опіки та піклування Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, вважає за доцільне визначити місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку - судом не встановлені. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. [PERSON] є інвалідом 1 групи, що підтверджується довідкою серії 12 ААБ № 435096 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією. Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує повернути [PERSON] з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову в розмірі 908,00грн, що відповідає приписам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved