Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у лютому 2011 року вона переїхала жити в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області до чоловіка, з яким перебувала у цивільному шлюбі - [PERSON] . 04.03.2011 року вона була зареєстрована за місцем проживання у будинку по [ADDRESS] . На момент її прибуття і вселення у вказаний будинок у ньому проживав лише її теперішній чоловік [PERSON] , з яким вони проживали в цивільному шлюбі з лютого 2011 року. 21.02.2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . 13.06.2012 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. У 2012-2015 роках, після набуття чоловіком позивачки права власності на вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі договору дарування, позивачка спільно з чоловіком за їхні спільні кошти був перебудований та добудований житловий будинок. У будинку був добудований підвал, котельня, ванна, мансарда, збільшено кухню, перероблено сходову клітку на другий поверх. Крім того, була замінена підлога, залили стяжки, уклали плитку, теплу підлогу, провели опалення, каналізацію та воду, утеплили будинок та поміняли вікна і двері, зробили пічки на першому та на другому поверсі. Всі ці роботи були зроблені під час того, як власником будинку був [PERSON] за їхні спільні кошти. На сьогоднішній день площа житлового будинку збільшилась порівняно до тієї, що була до 2012 року. У квітні 2019 року [PERSON] направила [PERSON] попередження про виселення з спірного житлового будинку, в якому вказала, що вона набула право власності на спірний житловий будинок 15 березня 2019 року на підставі договору довічного утримання укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт проведення будівельних робіт, переобладнання та капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] спільно [PERSON] та [PERSON] з 2012 по 2019 роки. Визнати право власності на 1/3 частку нерухомого майна та будівельні матеріали і конструкції, використані на будівництво та капітальний ремонт нерухомого майна, яке розташоване по [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 634. 20 серпня 2019 року [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивачкою не надані докази проведення будівельних робіт, та наявність дозволу на проведення будівельних робіт. 13 квітня 2012 року [PERSON] одержав свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 129,70 кв.м., житловою площею 56,90 кв.м., гараж літ. «Б», сараї літ «В», «Г», «Е», «Є», «Ж», «3», вбиральня літ. «Д», колодязь №1, огорожа №2-5, вимощення № І,ІІ - фігурні бетонні плити. 19 квітня 2012 року домоволодіння зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №36449619. Номер Витягу 33885501. Згідно вищевказаних документів будівництво всього будинковолодіння було здійснене до реєстрації шлюбу позивачки [PERSON] та [PERSON] , яке відбулося 21 лютого 2012 року, а не в 2012-2015 роках, як зазначено в позовній заяві. На момент укладення договору дарування 23.04.2012 року та на момент укладення договору довічного утримання 15.03.2019 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 129,70 кв.м., житловою площею 56,90 кв.м. по [ADDRESS] був закінчений будівництвом, зданий в експлуатацію і ніяких добудов, прибудов чи перепланування житлового будинку не проводилось, як і не відбулося будівництво господарських будівель та споруд після здачі в експлуатацію та отримання Свідоцтва про право власності на житловий будинок, а також після укладення Договору дарування 23 квітня 2012 року в період з 2012-2015 роки. Вказане домоволодіння належало [PERSON] на праві особистої приватної власності. 12 вересня 2019 року [PERSON] направила до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт проведення будівельних робіт, переобладнання та капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] спільно [PERSON] та [PERSON] з 2012 по 2019 роки. Визнати право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів і конструкції, використаних для будівництва нерухомого майна, яке розташоване по [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 634. 03 грудня 2019 року [PERSON] направила до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт проведення будівельних робіт, переобладнання та капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] спільно [PERSON] та [PERSON] з 2012 по 2019 роки. Визнати право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів і конструкції, використаних для будівництва нерухомого майна, яке розташоване по [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 634. Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] понесені нею судові витрати. 04 грудня 2019 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області залучено [PERSON] , [INFO] , мешканця с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання, в якості співвідповідача. 10 грудня 2019 року [PERSON] направила до суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. 17 грудня 2019 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області задоволено клопотання позивачки [PERSON] про залучення в якості третьої особи її чоловіка [PERSON] . Залучено [PERSON] , [INFO] , мешканця с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області та приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Надію Миколаївну до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] та приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Надії Миколаївни про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання, в третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. 15 січня 2020 року третя особа [PERSON] направив до суду позовну заяву, в якій зазначає, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , яка була дружиною відповідача [PERSON] . На день смерті матері з нею були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON] із сім`єю, які є спадкоємцями по закону першої черги і прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Таким чином, спадщину після смерті його матері прийняв він та [PERSON] у зв`язку з тим, що правовстановлюючих документів на нерухоме майно не було, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд було проведено з відхиленням від проекту та добудовані окремі будівлі самочинно, для оформлення права власності на вказане нерухоме майно, оформити право на спадщину після смерті матері він не мав змоги. Крім того, вказане нерухоме майно слід було здати в експлуатацію, яка передбачала приватизацію земельної ділянки, на якій воно розташоване. [PERSON] через 7 місяців (у кінці 2009 року) переїхав жити до другої жінки в с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області, з якою зареєстрував шлюб 04.06.2010 року у с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області, тому [PERSON] був змушений був оформляти всі документи самостійно, для чого він надав відповідну довіреність. Оскільки головою господарства у погосподарській книзі в сільській раді був записаний [PERSON] , всі документи оформлялися саме на нього. 23.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, який був зареєстрований в Глибоцькому КРБТІ 13.06.2012 року. Таким чином, [PERSON] став власником спірного майна з 13.06.2012 року. У 2012-2015 роках, після набуття ним права власності на вказав житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі договору дарування, ним був перебудований та добудований житловий будинок, побудовані нові господарські будівлі та споруди проведено капітальний ремонт існуючих приміщень. Всі будівельні роботи проведені ним спільно з дружиною - позивачем за первинним позовом [PERSON] під час перебування з нею у шлюбі. У зв`язку з тим, що реконструкція житлового будинку, будівництво господарських будівель і споруд були проведені без отримання відповідного дозволу, вказане будівництво вважається самочинним відповідно до ст. 376 ЦК України. Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів і конструкції, використаних для будівництва нерухомого майна, яке розташоване по [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 634. Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] понесені нею судові витрати. 16 січня 2020 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області об`єднано в одне провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] та приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи: приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. про визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання та розгляд справи розпочато спочатку. 26 лютого 2020 року [PERSON] , направила до суду клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. 11 березня 2020 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області клопотання позивачки [PERSON] задоволено повністю. Призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу. 08 квітня 2021 року до Глибоцького районного суду Чернівецької області надійшов висновок №14 судового експерта на виконання ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області. 08 квітня 2021 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області поновлено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] та приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи: приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. про визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання. 11 травня 2021 року [PERSON] направила до суду клопотання про призначення додаткової судової експертизи, в якій просить суд призначити додаткову судову будівельну-технічну експертизу. 11 травня 2021 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області клопотання позивачки [PERSON] задоволено повністю, призначено у справі додаткову будівельну-технічну експертизу. 25 жовтня 2021 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області поновлено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] та приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третьої особи: приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. про визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання. 29 листопада 2021 року [PERSON] направила до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт проведення будівельних робіт, переобладнання та капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] спільно [PERSON] та [PERSON] з 2012 по 2019 роки. Визнати право власності на 28,57% вартості будівельних матеріалів і конструкції, використані на будівництво та капітальний ремонт нерухомого майна, яке розташоване по [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 634. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, жодних клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляла, суд приходить до висновку, про можливість завершення розгляду справи без участі позивачки, оскільки нею надані суду пояснення та докази на обґрунтування власних вимог. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] змінені позовні вимоги первісного позову та позовні вимоги третьої особи не визнала, вказала, що вимоги позовних заяв не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, просила суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Також посилалася на пропуск позивачами строків позовної давності. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. не з`явилася, проте направила суду заяву про розгляд справи у її відсутності також вказала, що позовні вимоги не визнає і просить суд відмовити у їх задоволенні. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду не направляв. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та фактичні обставини, визначив наступний зміст правовідносин та визначив наступні правові норми, що їх регулюють. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13 квітня 2012 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які знаходяться в [ADDRESS] . Згідно Постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки, задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 23 квітня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М. за реєстровим № 523. Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року залишено без змін. Тобто вказаними судовими рішеннями спростовуються доводи позивачів, що [PERSON] правомірно володів спірним майном починаючи з 23 квітня 2012 року по 10 січня 2018 року, оскільки договір дарування, на підставі якого [PERSON] став власником вказаного майна визнано судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як вбачається із ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до договорів довічного утримання від 15 березня 2019 року за №637 та 635, [PERSON] передає у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1869 га., кадастровий номер - 7321086400:01:001:0072 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщеними в [ADDRESS] . Згідно довідки виданої Стерченською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області від 07 березня 2019 року №213, у житловому будинку з належним до нього господарськими будівлями і спорудами, який розміщений в [ADDRESS] бездомні громадяни, недієздатні чи обмежено дієздатні особи, неповнолітні і малолітні діти не зареєстровані, не проживають та не користуються вказаним житловим будинком. У вищевказаному житловому будинку зареєстровані і проживають: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із технічного паспорту на нерухоме майно в [ADDRESS] від 07 лютого 2012 року житловий будинок позначений літ. «А» має загальну площу 129,70 м.кв., житловою площею 56,9 м.кв. Відповідно до технічного паспорта у інвентаризаційні справі №132, житловий будинок який розміщений в [ADDRESS] позначений літ. «А» має загальну площу 139,00 м.кв., житловою площею 55,8 м.кв. Згідно висновку судового експерта №14 від 26 січня 2021 року ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] і яке розташоване на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1869 га., кадастровий номер 7321086400:01:001:0072 станом на день дослідження складає 556 220,00 грн. Загальна кошторисна вартість будівельних робіт і будівельних матеріалів, їх кількість витрачених на покращення стану житлового будинку з підвалом та мезоніном, господарських будівель та споруд, які розташовані по [ADDRESS] , визначилась з урахуванням опосередкованої вартості будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій і робіт, із застосуванням комп`ютерної програми «Інтернет - Випуск Кошторисів», що відповідає ДСТУ БД.1.1.-1:2013 визначена станом на день проведення експертизи наведені в локальному кошторисі №2-1-1 і складає 982 649,00 грн. Відповідно до висновку судового експерта №205 від 06 вересня 2021 року різниця вартості житлового будинку з належним до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] у відсотковому виразі до вартості домоволодіння станом на 23 квітня 2012 року складає 133 відсотки. Вид та характер будівельних робіт, які проведені в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташовані в [ADDRESS] у порівнянні з характеристиками вказаних будівель і споруд, зазначеними у технічному паспорті садибного№730 від 07 лютого 2012 року відносяться до робіт по капітальному будівництву. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що орієнтовно в 2018 році його покликав [PERSON] , щоб виготовити новий технічний паспорт на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , оскільки там з`явилися самовільно побудовані об`єкти, дані об`єкти йому показував [PERSON] та саме з його слів він знав, що то самовільна побудова. [PERSON] показував йому копію старої інвентаризаційної справи, оригінал він не бачив. Чи був власником житлового будинку [PERSON] він не виясняв. Окрім того, під час допиту свідка було встановлено, що ним 17 листопада 2018 року була поставлена в технічному паспорті відмітка (про проведення технічного обстеження), яку він мав право ставити лише з січня 2019 року (оскільки нормативно правовий акт, який встановлював такий вид відмітки був прийнятий 14 грудня 2018 року і зареєстрований 27 грудня 2018 року та набрав законної сили після 07 січня 2019 року). Вказані обставини свідчать про те, що новий технічний паспорт на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] був виготовлений не раніше січня 2019 року, а не 17 листопада 2018 року, як в ньому зазначено, тому не може вважатися допустимим доказом. Відповідно також висновки судових експертиз (№14 від 26 січня 2021 року, №205 від 06 вересня 2021 року) в частині, що проведені на його основі є недопустимими доказами. Крім того вказані висновки судових експертиз є суперечливими і взаємозаперечними, так з висновку №14 від 26 січня 2021 року вбачається, що відсоток на який збільшилась вартість нерухомого майна становить 43 %, а згідно висновку №205 від 06 вересня 2021 року різниця вартості нерухомого майна у відсотковому відношенні становить 133 %. Вказані суперечності не були усунуті в судовому засіданні навіть після роз`яснення судом сторонам права на призначення повторної судової експертизи. Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проведення будівельних робіт, переобладнання та капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім тих які передбачені в частині 1 ст. 315 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту, про який просить [PERSON] не передбачено ст. 315 ЦПК України та не породжує юридичних наслідків, оскільки встановлення таких фактичних обставин може бути тільки одним із способів обґрунтування позовних вимог і не може окремо мати певне юридичне значення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що встановлення даного факту не призведе до виникнення прав у [PERSON] , якими вона може скористатися, тому дані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Більш того, відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Європейський суд з прав людини ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року вказав, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit vCroatia), № 48778/99, пункт 25). Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Такі правові позиції Верховний Суд виклав в Постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Тому суд вважає, що позивачка звернувшись із вимогою про встановлення факту проведення будівельних робіт, переобладнання та капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами обрала неефективний спосіб захисту. Вирішуючи позовну вимогу про визнання права власності на будівельні матеріали на спірне майно, яке є самочинним будівництвом суд зазначає наступне. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, суд зазначає, що такі позовні вимоги позивачами фактично зводяться до визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти. Суд вважає, що підстав для задоволення позову про визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи самочинного будівництва задоволенню не підлягає з огляду на таке. У матеріалах справи відсутні докази збільшення вартості спірного житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, за рахунок здійснених щодо нього поліпшень та будівництва допоміжних (господарських) будівель саме за рахунок [PERSON] та її чоловіка третьої особи [PERSON] . Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146. При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18). Вирішуючи позовні вимоги третьої особи щодо визнання за ним права власності на частину нерухомого майна, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню із вказаних вище підстав. Окрім того, участь інших осіб або родичів у будівництві будинку не є підставою для визнання за ними права власності на частку спорудженого будинку. Ці особи вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. В окремих випадках за цими особами може бути визнано право власності на частку будинку, якщо між цими особами та забудовником було укладено угоду про створення спільної власності на жилий будинок і саме з цією метою вони своєю працею та коштами брали участь у спорудженні будинку. Таких обставин судом не встановлено. За змістом абз.4 та 5 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України у «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року №7 інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги [PERSON] та третьої особи [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали використані під час капітального ремонту спільного житла не підлягає задоволенню, оскільки дані будівлі побудовані самочинно, більше того [PERSON] та її чоловік [PERSON] не були власниками спірного майна і не надали суд належних і допустимих доказів, що між ними і власником було укладено угоду про створення спільної власності на жилий будинок і саме з цією метою вони своєю працею та коштами брали участь у спорудженні будинку. Вирішуючи питання про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, містяться в ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання правочину недійсним (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. (ст. 744 ЦК України). Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. (ст. 745 ЦК України). Згідно договорів довічного утримання від 15 березня 2019 року за №637 та 635, [PERSON] передає у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1869 га., кадастровий номер - 7321086400:01:001:0072 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщеними в [ADDRESS] . Предметом оспорюваних договорів є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1869 га., кадастровий номер - 7321086400:01:001:0072, які належать на праві власності [PERSON] . Позивачка та третя особа посилаються на те, що при укладенні оспорюваного договору не було враховано, що вони вкладали в спірне майно значені кошти для проведення ремонтних робіт та були там прописані. Існує презумпція психічного здоров`я особи, суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених іншими законами України. Дана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц. Відповідно до положень ст. ст. 3 ч.1 п.3, 319 та 321 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, у тому числі, свобода договору; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, будучи власником житлового будинку [PERSON] уклав відносно свого майна договір довічного утримання, тобто розпорядився своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 334 ч.4 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Реєстрація права власності за власником - відповідачем [PERSON] проведена 29.03.2012 року. Згідно ст. ст. 15 ч.1 та 16 ч.1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи. Необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачка та третя особа посилаються на те, що укладенням оспорюваного договору порушені їх права, як користувачів житлового будинку, оскільки як на день укладення договору довічного утримання, так і на даний час вони зареєстровані у спірному житловому будинку. Однак, перехід права власності на житловий будинок не є безумовною підставою для втрати права користування житлом чи виселення з такого. Позовна заява та матеріали справи не містять доказів того, що позивачам чиняться які-небудь перешкоди в користуванні житловим приміщенням. Отже, позивачкою та третьою особою не надано доказів, які б підтверджували, що укладенням договорів довічного утримання від 15.03.2019 року, одноосібним власником якого був - [PERSON] , порушено їх майнові права та інтереси. Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст. 12, 13, 77-81 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачкою та третьою особою не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про невідповідність оспорюваного договору довічного утримання вимогам закону та наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним. Не доведено позивачкою і третьою особою і наявність обставин, які б свідчили про протиправність дій відповідача при укладенні договору, заподіяння позивачу моральної шкоди або інше порушення відповідачем її цивільних прав. За таких обставин, суд вважає, що змінені позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги третьої особи [PERSON] є безпідставними і таким, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 15, 16, 204, 215, 216, 236, 319, 321, 376, 744, 745 ЦК України та,

Outcome: dismissed