Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]; зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції (далі - Перечинського РУЮ) внести зміни в актовий запис про народження дитини [PERSON], [INFO], №11 від 10 лютого 2009 року, складений відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського РУЮ, змінивши прізвище з [PERSON] на [PERSON]; зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Перечинського РУЮ внести зміни в актовий запис про народження дитини [PERSON], [INFO], №72 від 30 серпня 2011 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського РУЮ, змінивши прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23 жовтня 2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей, а саме: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Оскільки спільне життя у них не склалося, тому згодом рішенням Перечинського районного суду від 16 січня 2013 року шлюб між ними було розірвано та після розірвання шлюбу їй відновлено дошлюбне прізвище [PERSON]. Разом з цим, вищевказаним рішенням стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей, а саме: сина [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2012 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Однак, починаючи з 17 жовтня 2012 року по сьогоднішній день відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав і не надає, ухиляється від сплати аліментів, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дітьми взагалі, тобто не дбає про їхнє нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не забезпечує доступу до культурних та духовних цінностей. Підтвердженням того, що відповідач ухиляється від сплати аліментів є довідка-розрахунок заборгованості від 25 лютого 2014 року №1-216/14, видана державною виконавчою службою Перечинського РУЮ, у відповідності до якої заборгованість станом на 01 лютого 2014 року по сплаті аліментів становить 13199,67 грн. Оскільки вважає, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, які покладені на нього законом, жодним чином не цікавиться їх життям, не відвідував і не відвідує дітей вдома та в дошкільному навчальному закладі, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у таких відмовити. Разом з цим, пояснив суду, що матеріально дітей він не забезпечує та взагалі не сплачує на них аліменти, оскільки не має постійного місця роботи, а працює тільки на сезонних роботах. Дітей за місцем їх проживання він взагалі не відвідує, так як у нього неприязні відносини з бувшою дружиною та її родичами. Також зазначив, що він ні разу не відвідував дітей і у дитячому садочку, з дітьми він спілкується рідко і, то виключно тоді, коли його матір, тобто бабка дітей, забирає їх до себе додому. Представник органу опіки та піклування Перечинської РДА Набокова І.Ю. залишила розгляд даної справи на розсуд суду. Прокурор Машкаринець Т.М. у судовому засіданні просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо дітей, оскільки він фактично самоусунувся від їхнього виховання та утримання. Висновок органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації №51/01-26 від 26 січня 2015 року просить суд не брати до уваги, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони з 23 жовтня 2008 року перебували у шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей, а саме: донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського РУЮ 30 серпня 2011 року серії [NUMBER], та син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського РУЮ 10 лютого 2009 року серії [NUMBER]. Також встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 69 розірвано, а дітей: сина - [PERSON], [INFO], та доньку - [PERSON], [INFO] після розлучення залишено проживати при матері [PERSON]. Крім цього, даним рішенням вирішено після розірвання шлюбу [PERSON] змінити прізвище на [PERSON], а також стягнути на її користь з [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2012 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Разом з цим встановлено, що відповідач [PERSON] протягом останніх двох років і трьох місяців взагалі не бере ані матеріальної ані будь-якої іншої участі у вихованні дітей, не піклується про їхній фізичний та духовний розвиток, їхню підготовку до самостійного життя, належним чином не забезпечує їх необхідним харчування, медичним доглядом, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, про що свідчать розрахунок заборгованості по аліментам № 1-216/14 від 25 лютого 2014 року, виданий відділому ДВС Перечинського РУЮ, та надані позивачем і відповідачем безпосередньо під час розгляду справи у суді пояснення. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 цього ж Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального,культурного,соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 та 2 статті 12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Разом з цим, згідно п.1 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З урахуванням вищевикладеного та того, що відповідач [PERSON] не бере ані матеріальної ані будь-якої іншої участі у вихованні дітей, не піклується про їхній фізичний та духовний розвиток, про їхню підготовку до самостійного життя, належним чином не забезпечує необхідним харчування, медичним доглядом, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, а тому суд вважає, що відповідач фактично ухиляється від виконання ним своїх обов'язків по вихованню малолітніх дітей, у зв»язку з чим суд приходить до висновку, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо його доньки - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO]. Що стосується висновку органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації №51/01-26 від 26 січня 2015 року, згідно якого уповноважений орган не вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], мешканця [ADDRESS] відносно малолітніх дітей, як такого, який не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, то суд, дослідивши його, приходить до наступного висновку. Так, згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з цим, відповідно до ч.6 цієї ж статті СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як убачається з висновку органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації №51/01-26 від 26 січня 2015 року, то такий ґрунтується виключно на поясненнях [PERSON], який стверджував, що по мірі можливості допомагає матеріально дітям, забирає їх додому за місцем свого проживання, а в подальшому зобов»язується працевлаштуватися та матеріально їх підтримувати, та його позитивній характеристиці за місцем фактичного проживання у с.Сімер, Перечинського району, Закарпатської області. Разом з цим, у ході розгляду даної справи було встановлено, що [PERSON] протягом останніх двох років та трьох місяців взагалі не бере ані матеріальної ані будь-якої іншої участі у вихованні дітей, у зв»язку з чим суд вважає, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дітей, а тому не погоджується з ним та не бере його до уваги. Щодо заявленої вимоги про зобов»язання відділу РАЦС Перечинського районного управління юстиції внести зміни в актові записи дітей, змінивши їхнє прізвище з [PERSON] на [PERSON], то суд, з урахуванням положень ст.60 ЦПК України, вважає, що така вимога є недоведеною позивачем та такою, що нічим не підтверджена, а тому відмовляє у її задоволенні. Разом з цим, суд роз'яснює відповідачу, що відповідно до ч.1 ст.169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial