Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з названим позовом. Свої вимоги обгрунтовує тим, що шлюб між нею та відповідачем був зареєстрований 05 жовтня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 644. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] Посилається на те, що спільне життя не склалося через протилежні погляди на сімейне життя та обов'язки подружжя. Між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитина, що негативно впливає на психічний стан дитини та кожен раз спричиняє їй та дитині душевні страждання. З червня 2014 року подружі стосунки між сторонами припинені. Позивач не вбачає можливим будь-яке подальше збереження шлюбу, оскільки він носить формальний характер при його фактичному розпаді. Подружні відносини між ними припинені, спільного господарства не ведеться, проживають окремо. Вважає що за таких обставин шлюб розпався та носить чисто формальний характер, примирення не доцільне. Спору про поділ майна не існує. Дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачкою. Просить шлюб розірвати та визначити місце проживання дитини з нею. Крім того позивач зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а їй самій здійснювати належне матеріальне утримання дитини тяжко, тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, з моменту звернення до суду і до повноліття дитини. Позивач в судове засідання не з»явилась, надала суду письмову заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, надав письмову заяву, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши та оцінивши наявні у справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05 жовтня 2012 р. (а.с.6), від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] р.н.(а.с. 7). У відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Частиною 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Як вбачається із змісту позовної заяви, сторони по справі фактично припинили шлюбні відносини з червня 2015 року, шлюбних стосунків не підтримують, наміру зберегти сім'ю не мають, а тому суд приходить до висновку, що збереження сім'ї не можливе і суперечить інтересам кожного з подружжя, що має суттєве значення. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе, оскільки воно буде суперечити її інтересам та інтересам неповнолітньої дитини. За таких обставин шлюб доцільно розірвати. Виходячи з вищенаведених норми СК України позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, а тому суд задовольняє вимоги позивача та розриває шлюб між сторонами. Після розірвання шлюбу позивач залишається на прізвищі [PERSON]. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини подання позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя наведені в позовній заяві, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Приймаючи до уваги згоду відповідача на розірвання шлюбу і відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає що причини, що спонукають сторони наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, та інтересам малолітньої дитини, що має істотне значення. Щодо питання стягнення аліментів, то суд приходить до наступного висновку. Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття, а відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач матеріально позивачу та їх дитині не допомагає, участі у вихованні дитини не приймає. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини. Між позивачем та відповідачем на момент пред'явлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини. Таким чином, з положення ст. 181 Сімейного кодексу України випливає, що вразі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів належить брати до уваги матеріальне становище дитини. В даному випадку дитина не має власних доходів, не здатна сама себе утримувати. Слід також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати відповідно до Сімейного кодексу України. Однак таких даних відповідач не надав. Конкретного розміру аліментів на одну дитину законом не встановлено, оскільки у кожному випадку він визначається судом з урахуванням потреб дитини і можливостей батьків. Суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу сину, відносно якого він батьківських прав не позбавлений, разом з тим вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а тому суд присуджує аліменти з часу подання позовної заяви до суду, тобто починаючи з 19 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Що стосується судових витрат, то дане питання врегульовано ст. 88 ЦПК України, проте, враховуючи ту обставину, що позивачка в прохальній частині позовної заяви не просить стягнути судові витрати у виді сплаченого нею судового збору з відповідача, тому суд не стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідач не входить до кола осіб, які звільнені від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладені обставини справи, що стосується судового збору, суд,

Outcome: approved