Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, мотивуючи тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2010 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. В шлюбі народилась дочка [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не надавав та не надає коштів на утримання дитини в достатньому розмірі. Враховуючи наявність у відповідача постійного доходу, просить стягувати з нього аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісячно. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та просив про сплату аліментів на рахунок в банку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 червня 1999 року (а.с.6) сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дочку [PERSON] залишено проживати з матір'ю (а.с. 7). Про способи виконання обов`язку утримувати дитини в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що матеріальне становище відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання дочки, оскільки він на даний час отримує пенсію, що визнано сторонами у судовому засіданні. Тому з відповідача слід стягувати аліменти в частці від його заробітку, а не в твердій грошовій сумі. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України За приписами ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи із зазначених підстав, суд вважає, що вимога про стягнення аліментів підлягає до задоволення в розмірі, який сторони погодили в добровільному порядку тобто такому, що на їх розсуд є достатнім для забезпечення дитині умов для її достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку та відповідному фінансовим можливостям відповідача, а саме в розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову в суд. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі наведеного, ст. ст. 180, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», ст. 11, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved