Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], в якій просила суд визнати за нею, [PERSON], 1971 року народження (І.Н. [NUMBER]) право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на 1/2 частку житлового будинку № 6 з відповідними до нього господарськими будівлями спорудами, розташованими по [ADDRESS] та витребувати з Першотравневої державної нотаріальної контори копію спадкової справи на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON], що померла [INFO], обґрунтовуючи свої вимоги наступним. За наявними у позивачки відомостями, житловий будинок № 6 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS] на праві приватної власності (на підставі свідоцтва про право власності на будівлю) належав [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на вище вказаний житловий будинок з відповідними до нього господарськими будівлями та спорудами. Своїм заповітом [PERSON] призначила [PERSON] та іншу особу, яка позивачці не відома, своїми спадкоємцями на все належне їй майно в рівних частках, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, і на те, що буде належати їй на день смерті і на все те, що згідно із законом вона має право. Спадщина відкрилася за заповітом і за законом, так як один із спадкоємців за заповітом, а саме невідома для неї особа не подала заяву про прийняття спадщини за заповітом в установлений законом термін, а також не проживала зі спадкодавцем на момент смерті і розсуд позивачки не може вважатися такою, що прийняла спадок. Таким чином, як вважає позивачка, на момент смерті своєї матері [PERSON] був спадкоємцем за заповітом на спадкове майно своєї матері і спадкоємцем за законом, через не прийняття спадщини іншим спадкоємцем за заповітом. Крім нього, як зазначено у позові, інших спадкоємців за законом і на обов'язкову частку більше не має. На думку позивачки, з урахуванням частки спадкоємця за законом і заповітом, спадкове майно повинно було бути розподілено наступним чином: 1/2 частина домоволодіння належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, інша 1/2 частина дісталася у спадок за законом останньому, однак з невідомих для неї причин свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку домоволодіння йому видано не було. Позивачка також вважає, що відповідач, з підстав зазначених вище, після смерті своєї матері, будучи спадкоємцем за заповітом і за законом, був власником всього домоволодіння [ADDRESS] 24.06.2003 року [PERSON], діючи через свого представника по довіреності [PERSON], подарував [PERSON] 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], у зв'язку з чим вона стала співвласницею спірного житлового будинку та з цього ж часу стала проживати у ньому. При цьому, з причини відсутності розділу в натурі по частках житлового будинку і відсутності порядку користування цим будинком між співвласниками, вона вступила в управління та володіння всім нерухомим майном, розташованим за вказаною адресою. Позивачка наполягала, що відповідач після відкриття спадщини в будинку не проживав, обов'язки, визначені ст. 150 ЖК України та ст.319 ЦК України, не виконував, як і не реалізовував свої права по відношенню до частини свого нерухомого майна. Інший співвласник протягом усього часу з моменту придбання нею частини будинку на території садиби ніколи не з'являвся. До того ж, вона повністю бере участь у витратах з управління, утримання та збереження спільного майна: регулярно проводить поточний ремонт всього будинку, змінила повністю електропроводку та зробила стяжку підлоги. В судовому засіданні, позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - заказною кореспонденцією з повідомленням. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України (ст. ст. 328-345 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Судом з'ясовано, що житловий будинок № 6 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS], на праві приватної власності (на підставі свідоцтва про право власності на будівлю № 222, виданого виконкомом Першотравневої районної ради народних депутатів 03.10.1988 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.05.2003 року в книзі № 8 ЗАПИС № 7) належав [PERSON], яка померла [INFO](а.с.16,9). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений Мелекінською сільською радою народних депутатів 22.11.1991 року, зареєстрований у реєстрі за № II-ООХ, яким призначила [PERSON] та іншу особу спадкоємцями належного їй будинку(а.с.16). Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першотравневої державної нотаріальної контори Донецької області С.Ф. Чічековим, [PERSON] звернувся до нотаріуса для отримання належної йому спадщини у вигляді 1/2 частини домоволодіння з відповідною частиною будівель подвір'я, розташованого у [ADDRESS] на земельній ділянці 1504 кв.м. Мелекінської сільської ради народних депутатів(а.с.16). Договором дарування від 24.06.2003 року, [PERSON], діючи через свого представника по довіреності [PERSON], подарував [PERSON] 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] (а.с.7). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2003 року та технічного паспорту на садибний(індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] зареєстрованого в Першотравневому БТІ вбачається, що власниками даного будинку у цілій частині спочатку була [PERSON], потім [PERSON] у розмірі 1/2 частки, а на теперішній момент [PERSON] - належної [PERSON] 1/2 частки. При цьому частки будинку не виділені в натурі (а.с.8,11-15). Актами та довідками виконавчого комітету Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 27.02.2017 року, 30.03.2017 року, чеками та квитанціями підтверджено, що [PERSON] з 1996 року у будинку не проживає, а з 2004 року проживає та управляє майном [PERSON], сплачує комунальні платежі та податки, веде поточний ремонт (а.с.17-20,23-35). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, при вирішенні питання щодо визнання права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і правильного вирішення спору, та які повинен довести сам позивач, є законний об'єкт володіння, добросовісність, відкритість та давність володіння, а також безперервність володіння. Однак, майно, яке позивачка просить визнати за нею на праві власності за набувальною давністю, взагалі не є індивідуально визначеним, складає частину цілого будинку, а тому позивачка не мала правових підстав ототожнювати себе з власником саме цього майна, що на думку суду, саме по собі унеможливлює визнання на нього права власності в порядку набувальної давності. За таких підстав, суд вважає, що строк користування позивачкою частиною будинку [ADDRESS], не є строком давнісного володіння за ст. 344 ЦК України, а тому для захисту своїх прав позивачка помилково обрала інститут набувальної давності. Щодо позовної вимоги про витребування з Першотравневої державної нотаріальної контори копії спадкової справи на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON], що померла [INFO], вона також не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 137 ЦПК України, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Однак, ні позивачка та ні її представник не надали до суду доказів, які б свідчили про виникнення у них складнощів в отриманні необхідних даних у нотаріуса, крім цього, як пояснив представник позивачки, останні взагалі не звертались до нього. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed