Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом і просить виділити їй у володіння та користування житлові кімнати площею 22,10 кв.м. та 13,20 кв.м., дві вбудовані шафи площею 2 кв.м. та 1,7 кв.м., загальною площею 39 кв.м., що знаходяться на другому поверсі квартири [ADDRESS]; виділити у володіння та користування [PERSON] житлову кімнату площею 20,60 кв.м. з прилеглим балконом площею 1,10 кв.м. та вбудованою шафою площею 4,0 кв.м., що знаходяться на першому поверсі квартири та житлову кімнату площею 13,00 кв.м., що знаходиться на другому поверсі квартири, усього загальною площею 38,7 кв.м., що знаходяться за вищевказаною адресою; приміщення коридорів площею 18,60 кв.м. та 10,50 кв.м., туалет площею 1,30 кв.м., ванної кімнати площею 2,60 кв.м., кухні площею 19,10 кв.м. з прилеглим балконом площею 1,70 кв.м., загальною площею 53,80 кв.м. залишити у загальному користуванні. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем знаходилася в зареєстрованому шлюбі з 30.10.2004 року по 08.08.2012 року. За час перебування в шлюбі, а саме: 01.11.2006 року вони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належить їй та відповідачеві в рівних частинах. На теперішній час відповідач проживає в спірній квартирі зі своєю родиною. Вказана квартира двоповерхова, загальною площею 131,50 кв.м., ? частина якої складає 65,75 кв.м. загальної площі та 34,45 кв.м. житлової площі. Вирішити спір з приводу визначення порядку користування квартирою вони не можуть, у зв»язку з чим вона звернулася до суду з позовом. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, уточнивши який (а.с.86-89), просить поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя; визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль Toyota Land Cruiser, державний номер [NUMBER], 2003 року випуску; стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію у розмірі 239571 грн., що становить ? частину вартості автомобілю Toyota Land Cruiser; залишити у власності відповідачки вказаний автомобіль; стягнути з відповідачки грошові кошти у розмірі 49698,50 грн., що складає ? частину грошових коштів, витрачених на ремонт спільної квартири; стягнути з відповідачки грошові кошти у розмірі 23576,29 грн., що становить ? частину грошових коштів, витрачених на сплату комунальних послуг за обслуговування спільної квартири, а також стягнути судові витрати у розмірі 4059,32 грн. Свої вимоги мотивує тим, що знаходився з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано вищевказану квартиру і автомобіль Toyota Land Cruiser, державний номер [NUMBER], який 21.04.2009 року було зареєстровано на [PERSON] Вказує на те, що в провадженні суду знаходилася аналогічна справа, результат розгляду якої йому невідомий, так як він вважав, що по справі проводиться автотоварознавча експертиза для встановлення ринкової вартості зазначеного автомобілю. Крім того, вказує на те, що [PERSON] сподівалася на сплив строку позовної давності три роки з моменту розірвання шлюбу між ним та [PERSON] та вважала, що після спливу даного строку він не зможе звернутися до суду з позовом про поділ автомобіля, а тому вважає, що це є підставою для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. У звязку з викладеним він звернувся із зустрічним позовом до суду. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, оскільки вважає його необґрунтованим. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] до судового засідання не з»явився, але від нього надійшла заява, в якій він вказав, що первісний позов не визнає, у його задоволенні просить відмовити. На зустрічному позові наполягає, просить справу розглянути без його участі. Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON], вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 30 жовтня 2004 року. 08 серпня 2012 року шлюб між ними розірваний, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8). 10 жовтня 2013 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на «Лукашенко», згідно свідоцтва про шлюб (а.с. 9). За час шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 07 травня 2013 року. Вказана обставина встановлена рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07 травня 2013 року, а тому у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 травня 2013 року [PERSON] виділено ? частину квартири [ADDRESS], що складається з чотирьох житлових кімнат житловою площею 68,90 кв.м. та підсобних приміщень загальною площею 131,50 кв.м. (а.с. 5-6). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 12/14 від 25 грудня 2014 року експертом запропоновано варіант порядку користування квартирою, яка знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS]. Так, співвласнику № 1 з часткою ? пропонується виділити приміщення площею 39,3 кв.м.: 1-3 кладова площею 4,0 кв.м., 1-4 житлова площею 20,6 кв.м., 1-11 житлова площею 13,0 кв.м., 1-14 лоджия площею 1,7 кв.м. Співвласнику № 2 з часткою ? пропонується виділити у користування наступні приміщення площею 39,0 кв.м.: 1-8 кладова площею 2,0 кв.м., 1-9 житлова площею 22,10 кв.м., 1-10 житлова площею 13,2 кв.м., 1-12 кладова площею 1,7 кв.м. В загальному користуванні пропонується залишити приміщення площею 53,20 кв.м.: 1-1 коридор площею 18,6 кв.м., 1-2 кухня площею 19,1 кв.м., 1-5 вбиральня площею 1,3 кв.м., 1-6 ванна площею 2,6 кв.м. 1-7 коридор площею 10,5 кв.м., 1-13 балкон площею 1,1 кв.м. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як розяснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Суд вважає, що запропонований експертом варіант порядку користування спірним будинком відповідає часткам сторін у праві спільної сумісної власності, засадам змісту права власності, визначених статтями 317, 319, 321 ЦК України, а тому наявні підстави для задоволення позовної заяви. Зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 21.04.2009 року за [PERSON] було зареєстровано автомобіль [NUMBER], 2003 року випуску, про що свідчить лист Центру № 2 надання послуг, пов»язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси, № 7/2-1682 від 23.11.2013 року (а.с. 45). Оскільки автомобіль набуто сторонами в період шлюбу, він є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно висновку судової автотоварозначої експертизи по визначенню середньої ринкової вартості КТЗ, вартість вказаного автомобіля становить 479142,00 грн. (а.с. 77-78). Але, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один з співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивач за зустрічним позовом просить поновити йому строк звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, але не наводить поважних причин, а тому суд вважає, що у задоволенні вимоги про поновлення строку звернення до суду слід відмовити за необґрунтованістю, а у задоволенні вимог про визнання об»єкта спільною сумісною власністю подружжя, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості ? частки автомобіля, а також залишення у власності [PERSON] автомобіля [NUMBER] відмовити у зв»язку з пропуском строку позовної давності, оскільки про застосування строку позовної давності заявив представник відповідача за зустрічним позовом. В частині стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 49698,50 грн., що складає ? частину грошових коштів, витрачених на ремонт спільної квартири, а також грошових коштів у розмірі 23576,29 грн., що складає ? частину грошових коштів, витрачених на сплату комунальних послуг, зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено, що вказані грошові кошти були витрачені саме на ремонт вказаної квартири, не доведено, що [PERSON] надала свою згоду на проведення ремонту. Щодо витрат на сплату комунальних послуг суд вважає, що [PERSON] не повинна нести ці витрати, оскільки у період, за який було сплачено ці кошти, остання у будинку не проживала. Враховуючи викладене, суд вважає, що зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає.

Outcome: partial