Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

позивачка звернувся в суду із позовом до відповідача у якому просить позбавити останнього батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі за час якого народилась дочка [PERSON] . Відповідач не є її біологічним батьком, однак вказаний таким у відповідності до ч. 1 ст. 122 СК України. Дитині така обставина відома. З 2009 року відповідач почав проживати окремо, а з 2012 року шлюб розірвано. З 2016 року відповідач почав налаштовувати дочку проти позивачки, говорити їй, що вона буде проживати із ним за кордоном, почав нав`язувати себе дочці та переслідувати її - все це стало підставами для звернення до правоохоронних органів із відповідними заявами. Наявність таких обставин викликають у позивачки занепокоєння за психологічний стан дочки, її життя та здоров`я, адже остання стала роздратованою, неспокійною, часто плачить. З 2009 року всі питання щодо виховання дитини вирішує позивачка, а лише протягом останніх двох років відповідач дарує дочці подарунки, які стали не потрібні для дитини. Щодо доцільності позбавлення батьківських прав зверталась до третьої особі із відповідною заявою, однак отримала листа що висновок з цього питання може бути отримано під час слухання справи у суді. У відповідності до ст. ст. 19, 164, 165, 166 СК України просить позов задовольнити. 09 січня 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи, що є біологічним батьком дитини, адже така обставина не заперечувалась позивачкою під час розірвання шлюбу між сторонами. Є записаним батьком дитини у свідоцтві про народження. Дитина народжена у шлюбі, походить від подружжя, тобто сторін. Вважає себе батьком дитини, відвідує свята дитини, проводить із нею канікули, активно цікавлюсь життям дитини, не пропускає дні народження дочки, часто дарує подарунки їй. На даний час працює, щоб придбати житло саме для дочки. З 2018 році позивачка почала активно перешкоджати у спілкуванні із дитиною, переконує дитину у тому, що він не є її біологічним батьком, у зв`язку із чим травмує психіку дочки; блокує телефонні номери дочки, щоб не міг з нею нормально спілкуватися, чинить перешкоди у спілкуванні із дитиною. Такі обставини стали підставами для звернення до третьої особи із заявою про визнання днів побачення із дочкою та отримав розпорядження 28.10.2018. Рішення органу опіки і піклування позивачка не виконує, а активно вчиняє дії щодо перешкоджання спілкуванню батька з дочкою. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом відповідальності для осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Просить у позові відмовити. 30 січня 2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, який містить пояснення щодо заперечень викладених у відзиві. Зазначає, що заперечення відповідача є голослівними та не підтверджені доказами. Документального підтвердження, що відповідач є батьком не заперечує, однак такий не є біологічним батьком дитини через що з 2009 року сторони почали проживати окремо. Надмірна нав`язливість батька дитині зруйнувала його відносини з дитиною. Відповідач налаштовує дитину проти позивачки. Його поведінка у школі викликала сором в дитини серед однолітків за нього. Дитина стала дратівливою, агресивною та згодом повідомила, що не хоче бачити його та з ним спілкуватися. Виклики працівників поліції дійсно мали місце, адже відповідач переслідував позивачку з дитиною. Підставою подання позову до суду стало бажання дитини не спілкуватися із відповідачем, який став для неї сторонньою людиною. 22 жовтня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, яке надалі неодноразово відкладалось з поважних причин. 15 березня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов повністю та просять такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні сторона представник відповідача заперечив проти позову з підстав наведених у відзиві на позов. Наполягає на відмові у позові. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце цього засідання, а відтак з урахуванням думки учасників справи, суд вважає за можливе провести засідання у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження /арк. спр. 8/. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2012 року № 2/1328/1246/12 шлюб між сторонами розірвано /арк. спр. 7/. Після припинення шлюбних відносин дитина надалі залишилась із матір`ю та проживають за адресою - [ADDRESS] . Суд враховує спільну позицію сторін з цього питання. У зв`язку із виникненням обставини щодо неналежного виконання батьком свої батьківських обов`язків щодо дитини, позивач звернувся до суду із позовом у відповідності до норм Сімейного кодексу України щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, остання покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Відповідно до ст. 7 Сімейним кодексом України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 цього Кодексу мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до правової позиції викладено у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що [PERSON] відчуває емоційний комфорт, захист та стабільну позицію отримує від матері. Певний емоційний дискомфорт отримує від зустрічей із батьком та бажання уникнути зустрічей із ним. Присутній страх у дівчини щодо ймовірної образи зі сторони батька, його негативний вплив на формування думки однокласників про неї. Дані обставини підтверджено характеристикою учениці СЗШ № 23 від 11.10.2018 / арк. спр. 63/. Згідно з психолого-педагогічною характеристикою учениці СЗШ № 23 м. Львова [PERSON] проживає у неповноцінній сім`ї, тільки із матір`ю, яка приділяє належну увагу вихованню доньки. Дитина старанна та дисциплінована, має навчальні досягнення високого рівня, до однокласників відноситься з повагою, користується серед них авторитетом, має стало коло друзів, сумлінно ставить до виконання громадських доручень. Приймає активну участь у житті класу, товариська, врівноважена, дотримується правил поведінки у школі, позитивне ставлення до родини та друзів, окрім тата / арк. спр. 64, 65/. Протягом вересня-жовтня 2018 року позивачка зверталась до правоохоронних органів із заявами щодо психологічного впливу відповідача на дочку [PERSON] , однак отримала листи-відповіді від 01.10.2018 та 12.10.2018 щодо можливого вирішення відповідного питання на підставі ст. 158 СК України (визначення способу участі батька у вихованні дитини) / арк. спр. 66-68/. 23 жовтня 2018 року розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки і піклування встановлено дні побачення [PERSON] із дочкою [PERSON] , виходячи з інтересів дитини, зайнятості батьків, психологічних характеристик дитини / арк. спр. 34/. У висновку органу опіки і піклування від 25.07.2019 № 2608-3249 зазначено, що з метою захисту інтересів дитини, не поданням [PERSON] доказів неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків щодо дочки, вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав /арк. спр. 98/. Враховуючи встановлені обставини, суд прийшов переконання, що відповідач намагається брати участь у вихованні дочки, наскільки це можливо, заперечує проти позбавлення його батьківських прав та активно обстоює свою позиції з цього питання у суді, що свідчить про його інтерес до дочки, хоч такий є надмірним, який викликає необхідність зміни його ставлення до участі у вихованні дочки. Попри те, відповідач бере участь у вихованні дитини, що підтверджено розпорядженням органу опіки і піклування від 23.10.2018, яким встановлено дні пробачення із дочкою. Суд враховує ставлення дочки до батька, що підтверджено характеристиками за місцем навчання дитини, однак такі не містять ознак негативного психологічного впливу батька на дочку, про що стверджує позивачка, а лише емоційних дискомфорт та бажання дитини уникати зустрічей із ним, позитивне ставлення до оточуючих людей, окрім тата, однак суд не встановив, що таке викликано винною поведінкою саме відповідача. Разом із тим, із досліджених судом доказів як окремо так і в сукупності із іншими, суд не встановив, яким чином обрання відносно відповідача позбавлення його батьківських прав відносно дитини як крайній захід відповідальності такого за невиконання батьківських обов`язків сприятиме захисту інтересів дитини, про що стверджувала позивача протягом усього часу розгляду справи у суді. Із показань наданих суду безпосереднього у судовому засіданні дитиною [PERSON] , остання повідомила, що відповідач не є її біологічним батьком, хоча самого поняття «біологічної батьківства» не розуміє в силу свого віку, що свідчить про нав`язування такого із сторони матері з якою остання проживає постійно; поведінка дитини свідчила про авторитетний вплив на неї матері, адже весь час при надані суду показань дивилась на матір та її жестову поведінку на то чи інше питання, що ставилось дитині; повідомила, що батько може «подстерігати» її на лавці біля під`їзду, хоча не пояснює, що розуміє під цим поняттям; проходить до школи та такий вчинок соромить її серед однокласників. Попри те, такі показання дитини, суд оцінює у сукупності з іншими наявними у справі доказами, однак приходить думки, що такі свідчать про вплив матері на дитину щодо виховання дочки, адже у загальноприйняті значення поняття «прихід батька до школи, чекання батька на дочку на лавці біля під`їзду» вкладено зміст, який не відповідає таким визначенням як «подстерігання», «сором», однак чому саме дитиною вкладалось такі розуміння у доброзичливі батьківські відносини між батьками та дітьми, суд не встановив із показань дитини. Суд не приймає до уваги аргументи сторони позивача щодо заперечення батьківства відповідача, оскільки стверджує, що такий не є біологічним батьком дитини, адже такі у відповідності до ст. ст. 76-79 ЦПК України не підтверджено жодними даними. Попри те, право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка щодо дитини, яка народжена у шлюбі, передбачено ст. 138 СК України. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини справи, суд прийшов переконання про не встановлення ухилення батька від виконання батьківських обов`язків через винну поведінку такого, що стали б підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оцінює особистість відповідача та його поведінку, який проявляє інтерес до дитини та бажання піклуватися про дочку, враховує ставлення батька до дитини, а відтак виходячи з об`єктивних обставин справи, враховуючи інтереси дитини та рівність прав батьків щодо дитини, які є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, суд прийшов висновку про відсутність підстав для обрання крайнього заходу відповідальності для батька, як позбавлення його батьківських прав, а тому у позові необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн, які необхідно покласти на останню, у зв`язку із відмовою у позові.

Outcome: dismissed