Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна посилаючись на те, що 12.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS]. Вважала вказаний договір недійсним та таким, що порушує її законні права та інтереси. 13.02.1997 року [PERSON] представницьким ФДМ в м. Чернівці видано свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] на квартиру [ADDRESS], загальною площею 32,3 кв.м., а 26.05.1997 року [PERSON] надана довідка-характеристика на вказану квартиру, загальною площею 30,8 кв.м. Станом на 23.05.1997 року обтяжень (арешту) не було. 10.09.2001 року був наданий ЧКОБТІ та зареєстрований договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.06.1997 року між [PERSON] та [PERSON], який в подальшому рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 12.06.2003 року було визнано недійсним. Факт визнання вказаного договору недійсним підтверджує відсутність права розпоряджатись майном [PERSON] Відповідно до п.3 рішення Чернівецького МВК від 09.09.1997 року про зміну нумерації квартир в будинку - частині квартири №2 житловою площею 16,3 кв.м., де мешкає вона присвоєно №1; частині квартири площею 26,5 кв.м., де мешкає [PERSON] присвоєно №2. Рішенням Чернівецького МВК №266 від 07.04.1998 року відмінений п.3 рішення від 09.09.1997 року про зміну нумерації квартир в будинку. 20.10.2000 року [PERSON] надано характеристику на квартиру №1. Станом на 18.10.2000 року арешту не було. [PERSON], відповідно до ст.236 ЦК України та ч.2 ст.328 ЦК України, не набув права власності на зазначене нерухоме майно, оскільки договір дарування вважається недійсним з моменту його вчинення. При укладенні договору купівлі-продажу продавець не мав права здійснювати правочин, а саме: відчужувати квартиру. Крім того, на майно, яке було в обдарованого [PERSON], накладено арешт, тобто ним самовільно було присвоєно іншу адресу для відчуження нерухомого майна. А тому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] від 12.09.2001 року. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позов підтримав повністю і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та в додаткових поясненнях, просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, просив відкласти розгляд справи за сімейними обставинами, але жодних доказів поважності причини неявки до суду не надав, а тому суд розглянув справу в його відсутність. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Доповнив, що позивачка при зверненні до суду пропустила строк позовної давності, а тому і з цих підстав в задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов вважали необґрунтованим та просили відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.06.2008 року по справі №2-838 встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого органом приватизації 09.01.1998 року №26630. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданого органом приватизації 13.02.1997 року [NUMBER], квартира [ADDRESS] належала на праві особистої власності [PERSON] Відповідно до договору дарування квартири від 23.06.1997 року (а.с.6) [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з довідки Чернівецького КОБТІ №1177 від 18.09.2001 року, згідно з інструкцією «Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» від 2001 року нумерація квартир в житловому будинку проводиться у порядку руху за годинниковою стрілкою, а також згідно із заявою [PERSON] - власника квартири в житловому будинку [ADDRESS] було змінено нумерацію квартири, а саме: квартира №1 була змінена на квартиру №2. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.09.2001 року (а.с.5) [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 12.06.2003 року (а.с.7) позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.06.1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.05.2007 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до Чернівецької міської ради, департаменту житлово-комунального господарства про визнання недійсними розпорядження органу приватизації [NUMBER] від 13.02.1997 року про передачу у приватну власність квартири [ADDRESS] та визнання свідоцтва на право власності на цю квартиру, виданого на ім'я [PERSON], та визнання недійсним розпорядження департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради №26630 від 9.01.1998 року про передачу [PERSON] та [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] та визнання свідоцтва на право власності недійсним відмовлено. Судове рішення набрало законної сили і ніким не скасовано. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.06.2008 року по справі №2-838 встановлено, що ухвалою судді Ленінського районного суду м. Чернівці від 10 вересня 2001 року з метою забезпечення позову було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], заборона відчуження. Дана ухвала суду 11 вересня 2001 року занесена до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна. Разом з тим, договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] був укладений на квартиру №2. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає, що на момент вчинення правочину, [PERSON] був повноправним власником спірної квартири і відповідно до ст.86 ЦК України в редакції 1963 року та ст.4 Закону України «Про власність» мав право розпоряджатися нею на свій розсуд. При укладанні договору купівлі-продажу квартири сторонами були повністю дотримані вимоги закону. Договір дарування від 23.06.1997 року, на підставі якого [PERSON] володів спірною квартирою, був чинним, вказана квартира з володіння поза його волею не виходила, позивачка не була стороною договору, укладення договору не вплинуло на її права та обов'язки. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] від 12.09.2001 року задоволенню не підлягають. Що стосується посилання представника відповідачки [PERSON] на пропуск позивачкою строку позовної давності на звернення до суду, то слід зазначити наступне. Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно зі ст.71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Аналогічні норми містяться і в ЦК України в редакції від 2004 року, зокрема ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд вважає, що позивачці та її постійному представнику [PERSON] було відомо про наявність договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] від 12.09.2001 року, про що свідчать неодноразові звернення з позовами до суду (15.09.2004 року, 27.09.2007 року та 06.09.2016 року), тому позивачкою пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з відповідними вимогами, доказів поважності причин їх пропуску суду не надано. Враховуючи зазначене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] від 12.09.2001 року необхідно відмовити і з підстав пропуску строків позовної давності. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed