Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просить визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є власницею вищевказаного домоволодіння, у якому значаться зареєстрованими відповідачі. [PERSON] є її онуком, зареєстрований в будинку з 31.07.2001 р., та другий відповідач [PERSON] - її син, зареєстрований в будинку з 16.08.2005 р. Вони виїхали за місцем своєї роботи і не проживають в будинку за даною адресою до теперішнього часу, що підтверджується актом про не проживання. У будинку відсутні їх речі та документи, які підтверджують їх особистість. Відповідачі самостійно не знялися з реєстраційного обліку,вони не беруть участі у господарстві і ремонті будинку, утриманні його в належному стані та не мають з нею спільного бюджету для існування. Через реєстрацію відповідачів, позивачка, як власниця, немає можливості реалізувати у повному обсязі свої права, у зв'язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відомостей про звернення [PERSON] до суду з аналогічним позовом немає. 25.06.2018 року суддею направлялися запити щодо підтвердження місця реєстрації відповідачів. Отримавши відповіді 04.07.2018 року, ухвалою судді від 05.07.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання на 03.08.2018 року. 03.08.2018 р., 29.08.2018 року, 13.09.2018 року судові засідання відкладалися за клопотанням позивачі та через неявку відповідачів. Позивачка у судовому засіданні 04.10.2018 року підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, додавши, що відповідачі тривалий час, приблизно з 2000 року і до теперішнього часу не проживають у належному їй домоволодінні та їх реєстрація перешкоджає їй в оформленні субсидії. Відповідачі про час та місце судових засідань повідомлялися за місцем мешкання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові конверти про повернення відправленої кореспонденції з відмітками про те, що вони за зазначеною адресою не проживають. До суду відповідачі не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про перенесення слухання справи чи можливих пояснень, відзиву чи заперечень проти заявленого позову не надали. Частина ч.7 ст. 128 ЦПК України передбачає, що у разі ненадання учасниками справи іншої адреси судова повістка надсилається фізичній особі, яка не має статусу підприємця, за адресою місця її проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно вимог ч.1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не значиться. За таких обставин, виходячи з вищевказаних вимог закону, відповідачі вважаються повідомленими про судові засідання. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, заслухавши позивачу і двох свідків, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] в цілому на праві приватної власності належить жилий будинок з надвірними будівлями, розташованими в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 28.11.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Гречук Е.О. під реєстровим номером № І-6177, зареєстрованого 19.12.1998 р. в КП «Куп'янське БТІ» в реєстрову книгу № 41 за № 6511 (а.с. 5). Згідно записів будинкової книги по зазначеному вище домоволодінню для прописки громадян, копії паспорту позивачки, відповідачем Управління житлово-комунального господарства, благоустрою та капітального будівництва Куп'янської міської ради Харківської області за запити суду щодо підтвердження місця реєстрації відповідачів, а також довідки, виданої виконавчим комітетом Куп'янської міської ради Харківської області за № 5662 від 27.10.2017 року, вбачається, що сторони зареєстровані в будинку [ADDRESS], крім того, відповідно до Акту про не проживання громадянина за місцем реєстрації від 07.09.2018 року, складеного комісією у складі уповноваженого по квартальному комітету № 5 Казаковою Н.Е. за участю сусідів позивачки [PERSON] і [PERSON], відповідачі [PERSON] і [PERSON] фактично не проживають у будинку [ADDRESS], з 2006 року (а.с. 6-8, 10, 16,17, 46). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилами статей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України гласить, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, в викладених вище обставин і норм закону випливає, що підстави, на ґрунті яких позивачка набула своє право власності на нерухоме майно, є незмінними, законними та діючими дотепер. Згідно ч.1, ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України (у випадку тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї протягом 6 місяців) та ст. 405 ЦК України (щодо членів сім'ї власника житла - понад рік). На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, з цього слідує, що в разі тривалого не проживання особи за місцем реєстрації, що становить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, власник цього майна має право заявити вимоги, зокрема, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Наявні у справі докази свідчать, що відомості про можливі перепони для проживання [PERSON] та [PERSON] у належному позивачці домоволодінні відсутні, вони добровільно виїхали і там не проживають у будинку з 2006 року, про що свідчить комісійний акт від 07.09.2018 року, але з реєстраційного обліку до теперішнього часу у добровільному порядку не знімаються, а також відсутні підстави для збереження за ними житла. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, вказали, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS], на протязі останніх 5-7 років. Враховуючи показання свідків, які не суперечать і узгоджуються з іншими наданими суду доказами, суд не бере до уваги пояснення позивачки про відсутність відповідачів у належному їй домоволодінні починаючи з 2000 року та вважає їх хибними через її вік. Відомості про заінтересованість свідків у вирішенні даної справи у суду відсутні, їх показання узгоджуються з іншими наданими суду доказами. У зв'язку з наведеним вище, суд вважає, що права позивачки підлягають захисту, оскільки вона, як власниця нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, однак реєстрація місця проживання відповідачів у належному їй домоволодінні перешкоджає цьому, що призводить до порушення її прав. На підставі цього, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог та задоволення поданого нею позову. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved