Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування якого посилається на те, що 07.08.2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №187. В шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Позивачка просить розірвати шлюб посилаючись на те, що стосунки з відповідачем не склалися, через відсутність спільних інтересів, різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутність взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, що призвело до розпаду сім`ї. З часу припинення шлюбних відносин, примирення між сторонами не відбулося, подружні стосунки з відповідачем стали формальними, а їх шлюб втратив своє призначення. Шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть. Сім`я припинила своє існування. Також, позивачка вказала, що спору щодо розподілу спільного майна та щодо місця проживання дитини не має. Позивачка переконана, що перспектив на збереження шлюбу немає, подальше спільне сімейне життя, збереження шлюбу та примирення між ними неможливе та буде суперечити її інтересам, тому просить шлюб розірвати. В судове засідання позивачка подала заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує, доповнення до позову відсутні. Відповідач надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги визнає, погоджується на розірвання шлюбу з позивачкою. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 07.08.2011 року, сторони по справі зареєстрували шлюб 07.08.2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №187. Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , сторонами не оспорюється та доказуванню не підлягає. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. На теперішній час шлюб носить лише формальний характер - протягом тривалого часу стосунки у сім`ї розладилися, сторони мають різні погляди на сімейне життя, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. Фактично сім`я припинила своє існування, а шлюб носить тільки формальний характер. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. В силу вимог ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст.109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Стаття 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачає, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За викладених обставин, суд враховує фактичні взаємовідносини між подружжям, дійсні причини пред`явлення позову до суду, волевиявлення позивача припинити шлюбні відносини, що рішення позивача про розірвання шлюбу та пред`явлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням нею його наслідків. У свою чергу відповідач, в адресованій на адресу суду заяві, не заперечував щодо розірвання шлюбу з позивачем, виходячи при цьому також з відсутності у взаєминах сторін морально-правової основи шлюбу, до якої належать почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та взаєморозуміння, підтримки та піклування, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з наведеним, та враховуючи прийняття судом визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 420,40 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 420,40 грн. сплаченого ним судового збору.

Outcome: approved