Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус КМНО Коляда О.П., Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 21.10.2006 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Колядой О.П недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, обґрунтовуючи свій позов наступним. Позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем -1 [PERSON] з 21.10.2004 р по 24.01.2012 р. У шлюбі народилась спільна дитина [PERSON], [INFO] Під час шлюбу позивач та відповідач -1 придбали квартиру [ADDRESS], право власності було зареєстровано на ім'я відповідача -1. Проте 21.10.2006р. між відповідачем-1 та його батьком - відповідачем-2 [PERSON] було укладено договір дарування зазначеної квартири. Позивач, на вимогу чоловіка, надала нотаріальну заяву - згоду на укладення зазначеного договору дарування. Позивач, зазначила про те що, всі документи для нотаріального посвідчення договору дарування готувались відповідачем-1 самостійно, їй не було відомо на той час, чи отримував відповідач-1 дозвіл на відчуження квартири в органах опіки та піклування, як на то вимагає ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». У серпні 2014 року позивачу із відповідей служб у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на запити адвоката стало відомо, що дозвіл на відчуження квартири жодним органом опіки та піклування не надавався. Враховуючи те, що за час шлюбу між позивачем та відповідачем-1 зазначена квартира була єдиним житловим об'єктом, що знаходилась у спільній сумісній власності, право користування мав їх неповнолітній спільний син [PERSON], на думку позивача, відчуження квартири без дотриманням норм законодавства, а саме не отримання дозволу органами опіки на здійснення оспорюваного правочину спричинило порушення прав дитини, що і є підставою для визнання такого правочину недійсним. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлений позивачкою позов у повному обсязі, та просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник позивача пояснила, що на даний час дитина проживає разом з позивачкою в квартирі її батьків, іншого окремого житла вони не мають. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала. Вказавши на те, що дійсно 21.10.2006 року було укладено між [PERSON] та його батьком [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS]. Укладений договір відповідає вимогам закону та підстав для визнання його недійсним немає. Під час укладення оскаржуваного договору права малолітнього сина порушені не були, оскільки він не був зареєстрований у зазначеній квартирі та не проживав там. З огляду на зазначене просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав зазначених у письмових запереченнях. Представник третьої особи - служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні зазначив, що на час укладання договору дарування дитина [PERSON] не був зареєстрований в Оболонському районі, щодо вирішення спору за позовною заявою покладався на розсуд суду. Представник третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні проти позову заперечував, вважає, що у даному випадку не були порушені права малолітньої дитини. З дня народження дитини та до часу укладання договору дарування батьки дитину не зареєстрували за будь -якою адресою. Інформація про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] Службі стала відома з часу звернення відповідача-1 - восени 2012 року, коли розглядалось питання встановлення відповідчу-1 днів та годин для спілкування з сином, який проживає з матерю [PERSON] за адресою [ADDRESS], де вони зареєстровані з 22.06.2010 року, та за якою Служба проводила обстеження житлово- побутових умов дитини. Третя особа - приватний нотаріус Коляда О.П. у судове засідання не з'явилась, надіслала до суду копії документів, на підставі яких було посвідчено договір дарування від 21.10.2006 року, письмові пояснення по справі, клопотання про слухання справи за її відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. 21.10.2004 р між позивачем [PERSON] та відповідачем -1 [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва (актовий запис №2538). [INFO] у шлюбі народилась спільна дитина [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 21.05.2005 року) Під час шлюбу позивач та відповідач -1 придбали квартиру [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності від 05.09.2005 року, виданого головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради на праві приватної власності зазначена квартира належала [PERSON] Відповідно до ст. 3, ст. 6, ст. 227, ст.ст. 627-629 Цивільного кодексу України, в Україні гарантується право свободи договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 319 ЦК власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 21 жовтня 2006 року між відповідачем -1 [PERSON], як дарувальником, та відповідачем -2 [PERSON], як обдарованим було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Колядою О.П. (т.2 а.с. 10). Нотаріусом до вчинення нотаріальної дії отримано заяву за вхідним №133 від 21.10.2006 року від дружини дарувальника - [PERSON] (позивача по справі) про згоду на дарування її чоловіком [PERSON].(відповідач-1) на умовах, визначених ним самостійно, спірної квартири його батьку - [PERSON] (відповідачу-2). У зазначеній заяві позивач підтвердила, що з текстом договору дарування квартири вона ознайомлена та він не суперечить інтересам їхньої сім'ї, а його укладення відповідає їх спільному волевиявленню (т.2 а.с. 16). На час посвідчення договору дарування згідно довідки форми №3 виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія» від 12.10.2006 року за №730 проживаючих та прописаних у спірній квартирі не було (т.2 а.с.13). До того ж, в день посвідчення договору дарування, відповідачем-1 нотаріусу було подано паспорт у якому у графі місце проживання був проставлений штамп про реєстрацію з 19.03.1999 року за адресою: [ADDRESS], також позивачем було подано нотаріусу паспорт з відміткою про реєстрацію з 16.10.1998 року за адресою: [ADDRESS] Судом встановлено, про що не заперечували сторони по справі, що дитина [PERSON] ніколи не проживав зі своїми батьками в спірній квартирі, тобто право користування квартирою, передбачене ч. 1 ст.405 ЦК України як члена сім ї, який проживає разом з власником житла, на користування цим житлом відповідно до закону, у дитини не виникло. Отже, з огляду на викладене, судом встановлено, що малолітній [PERSON] не мав встановлених відповідно до законодавства ані майнових, ані житлових прав стосовно спірної квартири на момент укладення договору дарування, а отже суд не вбачає порушень прав чи інтересів дитини. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного судочинства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем -2 договір відповідає вимогам ст.203 ЦК України, так як його зміст не суперечить положенням Цивільного кодексу України, зокрема главі 55 ЦК України, сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі, договір було укладено у формі встановленої законом, правочин був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод и інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (частина перша та друга ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на те, що ні позивачкою, ні її представником не було вказано які саме майнові права або інтереси малолітнього [PERSON] були порушені укладенням оспорюваного правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати [PERSON] заінтересованою стороною у вказаних правовідносинах, а відтак і відсутності у позивача матеріально-правових підстав для звернення з позовом. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом КМНО Колядой О.П. 21.10.2006 року не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed