Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 14.12.2012 року водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], порушуючи правила дорожнього руху, скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], який належить їй на праві власності. Дані обставини підтверджуються постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2013 року, відповідно до якої [PERSON] було визнано винним у скоєній дорожньо-транспортній пригоді. Згідно висновку спеціаліста автотоварознавця №ZU110213 від 15.02.2013 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля [NUMBER] становить 31484 грн. 70 коп. З огляду на зазначене, оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ВІНТЕРА», позивачка, посилаючись в обґрунтування правових підстав предявленого позову на положення ст.ст.22,23,1166,1172,1192 ЦК України, просила стягнути з відповідача на її користь вартість завданих матеріальних збитків внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу в сумі 31484 грн. 70 коп., моральну шкоду в сумі 4500 грн., витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 600 грн. та 2500 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. В подальші судові засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив про підтримання позовних вимог. Відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ВІНТЕРА», після відновлення провадження по справі явку свого представника на неодноразові виклики в судові засідання не забезпечив. Про причини неявки свого представника не повідомив. Згідно наданих письмових заперечень відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу БАЗ д/н [NUMBER] була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія Лафорт». Після настання страхового випадку водій [PERSON] повідомляв про це страховика дзвінком на гарячу лінію. Окрім того, відповідне письмове повідомлення було направлено товариством до страхової компанії. Дорожньо-транспортна пригода сталась у позаробочий час водія [PERSON] на підприємстві. Наданий позивачкою висновок автотоварознавчого дослідження є неналежним доказом заподіяної шкоди. Треті особи [PERSON] та представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Лафорт» в судові засідання не зявились. Повідомлень про вступ до участі у справі у відповідності до ч.3 ст.36 ЦПК України не надавали. За вказаних обставин, враховуючи надану представником позивача заяву про розгляд справи за його відсутності, неодноразову неявку представника відповідача в судові засідання, наявність в матеріалах справи письмових заперечень відповідача, а також за відсутності клопотань сторін, які не були розглянуті судом, суд з урахуванням положень ст.ст.158,169,197 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності не зявившихся сторін та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та письмових запереченнях відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14.12.2012 року водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], який належить відповідачу, порушуючи правила дорожнього руху, скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], який належить на праві власності позивачці. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2013 року, що набрала законної сили [PERSON] за фактом дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 14.12.2012 року, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справах, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд вважає доведеним та таким, що не підлягає доказуванню факт вини [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 14.12.2012 року, внаслідок якої було завдано механічні пошкодження автомобілю [NUMBER], власником якого є позивачка. Факт отримання автомобілем [NUMBER] механічних пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 14.12.2012 року, окрім обставин, встановлених постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2013 року, підтверджується довідкою ДАІ та висновком спеціаліста автотоварознавця №ZU110213 від 15.02.2013 року, згідно якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля [NUMBER] становить 31484 грн. 70 коп. Також судом встановлено та згідно письмових заперечень відповідача, не заперечувалось останнім, що водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ВІНТЕРА», працював у товаристві на посаді водія та під час дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем [NUMBER], що належить відповідачу. Цивільно-правова відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ВІНТЕРА», як власника вказаного транспортного засобу, на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія Лафорт» згідно полісу №АВ/7783344. Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ст.3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, що діяла на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п.п.22.1-22.2 ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до ст.29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно п.33.1.4 ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспорт-ного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV). Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону №1961-IV). Згідно зі ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом Закону №1961-IV (ст.ст.9,22-31,35,36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено ст.1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України). Відповідно до ст.511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з ч.ч.1,4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст.599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі ст.1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (ст.ст.36,37 Закону №1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст.1194 ЦК України. Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно ст.1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Вказані правові висновки, висловлені в постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15 та в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України враховуються судом при розгляді даної цивільної справи. Враховуючи зазначене, оскільки позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом звернення вимоги до відповідача, як власника транспортного засобу за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода та, як юридичної особи, з якою в трудових відносинах перебував учасник цієї пригоди водій [PERSON], з вини якого остання була скоєна, суд, з огляду на положення ст.ст.22,1172,1187,1192 ЦК України приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу, в сумі 31484 грн. 70 коп. Відповідно до ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обовязковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом». Таким чином, оскільки згідно діючого законодавства оцінка майна для визначення розміру збитків є обовязковою, з відповідача на користь позивачки також слід стягнути понесені останньою витрати по сплаті послуг експерта-автотоварознавця за складання висновку з визначення розміру збитків в сумі 600 грн., понесення яких підтверджується відповідною квитанцією №1102 до прибуткового касового ордеру. В свої запереченнях на позов відповідач посилався на неналежність як доказу наданого позивачкою звіту про оцінку вартості заподіяних збитків №ZU110213 від 15.02.2013 року, в звязку з чим представником відповідача заявлялось клопотання про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою суду від 18.08.2015 року за клопотанням представника відповідача по справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу для визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачці внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу, витрати за проведення якої у відповідності до ст.86 ЦПК України судом було покладено на відповідача. Разом з тим, вказана судова експертиза проведена не була, в звязку з не оплатою відповідачем її вартості в повному обсязі. В звязку з чим, ухвала суду від 18.08.2015 року на підстав ч.2 ст.86 ЦПК України була скасована судом. За вказаних обставин, враховуючи положення ст.146 ЦПК України, яка розяснювалась сторонам при призначенні експертизи, а також той факт, що у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких доказів на спростування правильності висновків експерта, наведених у наданому позивачці висновку №ZU110213 від 15.02.2013 року стороною відповідача надано не було, суд вважає останній належним доказом та приймає його до уваги при визначенні розміру матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем. Також суд не приймає до уваги заперечення відповідача з того приводу, що дорожньо-транспортна пригода сталась о 19-00 г., тобто після закінчення робочого часу водія [PERSON] на підприємстві, який згідно Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлений до 18-00 г., оскільки відповідачем не наведено будь-яких обґрунтувань та не надано доказів тому, на якій підставі [PERSON] отримав доступ до керування належним підприємству транспортним засобом поза робочим часом та, що таке використання транспортним засобом не було повязано з виконанням останнім трудових обовязків. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених законом. Суд вважає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачці було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в негативних емоціях та стресі, які вона зазнав внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу; додатковому емоційному навантаженні та необхідності витрачати додатковий час з метою відновлення порушених прав та відшкодування завданих збитків; понесенні незапланованих матеріальних витрат, що завдавало їй незручності у повсякденному житті, необхідності вишукування додаткового часу і додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вказані обставини, ступінь та тривалість моральних страждань, позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши на її користь з відповідача у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1000 грн. Також у відповідності до ст.ст.79,84,88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 365 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн., понесення яких підтверджується копією угоди про надання правової допомоги від 28.02.2013 року, квитанцією про оплату адвокатський послуг та розрахунком. На підставі викладеного та

Outcome: partial