Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, у якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дитини, а саме доньки - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 650 грн.00 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з вересня 2007 року перебувала в громадянському шлюбі з відповідачем. Однак, уже понад один рік їх відносини припинилися і вони проживають окремо. Від даного шлюбу у них народилася дитина, а саме донька - [PERSON], яка на даний час проживає разом з нею. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, тобто взагалі не навідує дитину, не цікавиться її здоров'ям та вихованням та не надає коштів на утримання дитини, а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, у якій просить справу розглянути за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, однак подав заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечив проти їх задоволення. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, із врахуванням положень ч.4 ст.174 ЦПК України, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, у судовому засіданні встановлено, що сторони з вересня 2007 року перебували в громадянському шлюбі, однак більше року тому фактичні шлюбні відносини між ними припинилися. Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04 липня 2008 року, яка на даний час проживає разом з позивачкою. Крім цього встановлено, що відповідач [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не навідує дитину, не цікавиться її здоров'ям, вихованням та розвитком, не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своєї дитини, утримувати, виховувати і забезпечувати її. Отже, такими діями, відповідач порушує свої зобов'язання закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Також, в принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов'язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач належним чином не виконує обов'язок щодо утримання своєї малолітньої дитини, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на її утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі . При визначенні розміру аліментів суд враховує, наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме те, що відповідач має нерегулярний дохід, у нього відсутні на утриманні інші діти, а також непрацездатні батьки, і вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 650грн.00коп. щомісячно. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовна заява подана 27 червня 2014 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дитину. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст.88 ч.3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже з урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому такий підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved