Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 жовтня 1988 року згідно з ордером серії «А» № 7728, виданим Виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів, позивачу, третім особам та відповідачу на сім'ю із 4 (чотирьох) осіб була надана окрема квартира в [ADDRESS]. Житлове приміщення складається із трьох ізольованих кімнат розміром 11,2, 11,8 та 18 кв.м. Загальна площа квартири 69,1 кв.м. На даний час в квартирі постійно проживають [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON] та дочка [PERSON] зі своїм чоловіком. Зазначає, що з червня 2005 року шлюбні відносини між нею та відповідачем були розірвані, а у 2008 року, відповідач знайшов собі іншу жінку і вибув до її місця проживання, забравши всі свої речі. Посилається на те, що 15 лютого 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та КП «Галицьке» про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, зобов'язати розподілити особові рахунки. Рішенням Подільського районного суду від 10.10.2012 року у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. 12.12.2012 року Рішенням Апеляційного суду міста Києва частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON], рішення Подільського районного суду міста Києва від 10.10.2012 року в частині відмови у задоволенні його позову про вселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, а саме: позов [PERSON] про вселення задоволено. Вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Вказує, що з 12.12.2012 року та по день подачі даного позову відповідач не вселився, з нею та третіми особами не проживає, надалі повністю не виконує обов'язки члена сім'ї, передбачені ст. 64 ЖК України, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. Звертає увагу суду на те, що за час відсутності відповідача в квартирі, вона привела квартиру [ADDRESS] в належний стан, зробила ремонт та замінила сантехнічне обладнання. Відповідач постійно проживаючи у своєї жінки, не цікавився ні житлом, ні вихованням дітей (третіх осіб). Не пропонував і не робив спроби обміняти житлове приміщення. Відповідач відсутній за місцем реєстрації більше 6 місяців з дня набрання рішення про його вселення в спірну квартиру. На даний час в квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON]. Вважає, що оскільки відповідач без поважних причин не користується квартирою [ADDRESS] з 2008 року, не докладає будь-яких зусиль направлених на оплату комунальних послуг, ремонт квартири, добровільно знятися з реєстрації категорично відмовляється, тому у відповідності до ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У зв'язку з чим звертається з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримують з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просять суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнає та просить в позові відмовити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні також позовні вимоги позивачки не визнає, мотивуючи тим, що 29 грудня 2012 року нею була направлена Касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України на рішення Апеляційного суду ва від 12.12.2012 року в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням, зобов'язання розділити особові рахунки, рекомендованим листом з повідомленням. 06 лютого 2013 року вона отримала від ВСС України заказним рекомендованим листом з повідомленням супровідний лист та Ухвалу ВСС України від 11 січня 2013 року про відкриття касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], КП «Галицьке» про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, зобов'язання розділити особові рахунки; за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначає, що 08.06.2013 року вона отримала заказним рекомендованим листом супровідний лист разом з Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 травня 2013 року, де колегія суддів цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ ухвалила: касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилити. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.12.12року залишити без змін. Посилається на те, що дані ухвали Вищого спеціалізованого суду України спростовують обставини, які викладені в позовній заяві [PERSON] від 14 червня 2013 року. Звертає увагу суду на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили 15 травня 2013 року. 12 липня 2013 року Подільським районним судом було видано виконавчі листи, а 13 серпня 2013 року державні виконавці ВДВС Подільського РУЮ вселили [PERSON] до спірної квартири. Вказує на те, що позивачка приховала той факт, що справа розглядалась в суді касаційної інстанції. Акт на предмет непроживання від 15.03.2013 року є не дійсним, оскільки на той час рішення ще не було винесене. Той факт, що він там не проживав відомий у зв'язку з тим, що його сім'я перешкоджала йому у вселенні до квартири, що змусило [PERSON] звернутись до суду 22.02.2012 року. Вважає, що дані акти не можуть бути доказами безпричинного непроживання наймача [PERSON], що акти є безпідставними, юридичної сили не мають, оскільки в цей час справа знаходилась в касаційній інстанції. Строк пред'явлення виконавчого листа до виконання - один рік. Позивач протягом року з дня набрання рішенням законної сили мав право звернутись до ВДВС Подільського РУЮ. На підставі вищевикладеного просить суд відмовити в задоволенні позову позивачки в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, до суду надала письмові пояснення по справі згідно яких зазначає, що [PERSON] є її батьком, [PERSON] мамою. В 2005 році батьки розлучились, а в 2008 році батько залишив сім'ю та вибув до іншого місця проживання (до співмешканки), перестав здійснювати обов'язки члена сім'ї по утриманню квартири, не приходив до дому та не цікавився справами сім'ї. В 2012 році отримала позовну заяву від [PERSON] про розподіл особового рахунку, визнання права користування квартирою та вселення його в квартиру. Рішення апеляційної інстанції вимоги щодо вселення були задоволені, однак з 12.12.2012 року та по дату подачі позовної заяви [PERSON] не вчинив жодних дій щодо вселення в квартиру. У зв'язку з викладеним позовні вимоги позивачки підтримує в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, до суду надала письмові пояснення по справі згідно яких зазначає, що відповідач по справі [PERSON] є її батьком, з 12.12.2012 року та по дату подачі позовної заяви [PERSON] жодного разу не приходив, квартирою, сім'єю не цікавився, затрат по утриманню квартири не ніс, особисті речі батька в квартирі не знаходяться, а тому позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду надав письмові пояснення по справі згідно яких зазначає, батько більше шести місяців з ними в квартирі не проживає, коштів на її утримання не надає, свої особисті речі не зберігає, пошту не виписує, а тому вважає його таким, що втратив право користування квартирою. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, згідно Ордеру № 7728 серія А виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів, [PERSON], із сім'єю з чотирьох осіб, надано право зайняття житлового приміщення жилою площею 40,97кв.м., що складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Ордер видано на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26 вересня 1988 року №945. Склад сім'ї: [PERSON], [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка (а.с. 5). Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві 24 березня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 338 від 30 червня 2005 року (а.с. 6). Як вбачається з Довідки КП «Галицьке» № 2220 від 04.10.2013 року та Довідки КП № 3081 від 16.12.2011 року, в квартирі [ADDRESS], будинок знаходиться на балансі КП «Галицьке», форма власності - місцевих рад, зареєстровані 5 осіб: [PERSON] - власник особового рахунку, з 18.10.1988 року, [PERSON] - колишня дружина, з 18.10.1988 року, [PERSON] - дочка, з 28.07.1992, [PERSON] - син - з 18.10.1988 року, [PERSON] - дочка - з 18.10.1988 року (а.с. а.с. 7, 49). Згідно Довідки № 457 від 27.04.2012 року виданої [PERSON] КП «Галицьке», остання видана в тому, що він мешкає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] проживає за даною адресою, він та родина користується пільгами ЧАЕС (50%) на квартплату та комунальні послуги (а.с. 136). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що будинок № 6 знаходиться на балансі КП «Галицьке» Подільської районної у м. Києві ради, квартира [ADDRESS] неприватизована, власник особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON], на даній житловій площі зареєстровані 5 осіб: [PERSON] - власник особового рахунку, з 18.10.1988 року, [PERSON] - колишня дружина, з 18.10.1988 року, [PERSON] - дочка, з 28.07.1992 року, [PERSON] - син - з 18.10.1988 року, [PERSON] - дочка - з 18.10.1988 року. Як вбачається з Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2012 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та КП «Галицьке» про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, судом вирішено зобов'язати розподілити особові рахунки та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом вирішено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-12). Згідно Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 травня 2013 року, касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] було відхилено, а рішення апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2012 року залишено без змін (а.с. 73-75). Як вбачається зі змісту зазначеного рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15.05.2013 року, судами апеляційної та касаційної інстанції в даній справі встановлено, що [PERSON] був відсутній у спірному жилому приміщенні понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України з поважних причин, внаслідок неправомірної поведінки [PERSON], яка чинила йому перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням (а.с. а.с. 10-12, 73-75). Частина п'ята статті 124 Конституції України визначає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 368 ЦПК України, питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2013 року Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2607/2547/12 про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] і в зазначеному виконавчому листі вказано, що рішення набрало законної сили 15 травня 2013 року, строк пред'явлення виконавчого листа до виконання один рік (а.с. 77). 23.07.2013 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2607/2547/12 виданого 12.07.2013 року Подільським районним судом м. Києва про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та встановлено строк добровільного виконання до 30.07.2013 року, що підтверджується наданою суду Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №38963413 (а.с. 98). З Вимоги державного виконавця № 1219/18 від 30.07.2013 року вбачається, що на виконанні ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист № 2607/2547/12 виданий 12.07.2013 року Подільським районним судом м. Києва про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS], а тому він (державний виконавець) вимагає виконати рішення суду в строк до 13.08.2013 року в добровільному порядку, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, вселення відбудеться 13 серпня 2013 року в 11 год. в примусовому порядку (а.с. 96). Згідно Акту державного виконавця від 13.07.2013 року складеному при примусовому виконанні виконавчого листа № 2607/2547/12 виданого 12 липня 2013 року про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS], виходом державного виконавця на адресу: [ADDRESS] було встановлено, що [PERSON] вселився в квартиру [ADDRESS]. Ключі від дверей було вручено стягувачу (а.с. 47). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що протягом довготривалого часу позивачка створювала перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS], рішення суду від 12 грудня 2012 року, що набрало законної сили 15.05.2013 року, в порушення ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України [PERSON] в добровільному порядку виконано не було, а було виконано в примусовому порядку 13 серпня 2013 року - [PERSON] було вселено в спірну квартиру та надано ключі від вхідних дверей, а тому не проживання [PERSON] в спірній квартирі до його вселення носило вимушений характер та пов'язане з неприязними стосунками з позивачем та третіми особами. Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав відсутності понад шість місяців у цьому житловому приміщенні, якщо вони були відсутні протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Посилання позивачки на Акти від 15.03.2013 року та від 05.06.2013року, лист КП «Галицьке» від 24.09.2013 року №1416 (а.с. 13, 14, 48), як на докази непроживання відповідача в спірному приміщенні не приймаються судом до уваги, так як дані документи датовані до 13.08.2013 року (моменту вселення відповідача в спірну квартиру) та не є допустимими і належними доказами в розумінні ч. 2 ст. 59 та ст. 64 ЦПК України. Інших доказів щодо непроживання відповідача в спірній квартирі після його вселення 13 серпня 2013 року в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України [PERSON] до суду не надано. Твердження позивачки, що відповідач вибув до іншого місця проживання, не приймає участі в утриманні спірної квартири, не приймаються судом до уваги так як дані твердження нічим не підтверджені та суперечать обставинам справи встановленим судом. Оцінюючи покази свідків про обставини, що обґрунтовують вимоги позовної заяви, суд не приймає їх до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи та матеріалам справи. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 9, 71-72, 104 ЖК України, Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,

Outcome: dismissed