Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 20 лютого 1993 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у виконкомі Т.Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №3. Від даного шлюбу в них народилася двоє дітей, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою, та [PERSON] , [INFO] . Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, внаслідок чого вони втратила почуття любові, довіри та поваги одне до одного, практично не спілкуються та не мають спільних інтересів. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між сторонами постійно виникають сварки, під час яких він ображає позивачку, навіть не соромлячись дітей. Тому просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 20 лютого 1993 року, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », а також просить після розірвання шлюбу залишити доньку [PERSON] , [INFO] , на подальшому проживанні при ній. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак подала заяву, в якій просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю та просить такі задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, а тому справа розглядається за його відсутності, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що 20 лютого 1993 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , виконкомом Т.Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №3. Також встановлено, що від даного шлюбу в них народилося двоє дітей, а саме донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою, та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20 жовтня 2014 року виконкомом Тур`є-Полянської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №24.\~ Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, внаслідок чого вони втратили почуття любові, довіри та поваги один до одного, а отже їхній шлюб фактично існує уже формально.\~ Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.10 ст.7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.ч.1,2 та 3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Разом з цим, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що позов про розірвання шлюбу подано одним із подружжя, а саме позивачкою [PERSON] , яка продовжувати подальше спільне життя з відповідачем [PERSON] категорично не бажає, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечити їхнім же інтересам, а тому суд приходить до висновку, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивачки [PERSON] про залишення їй прізвища після розірвання шлюбу « [PERSON] », то суд з урахуванням положень ст.113 СК України вважає, що така має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем. Вирішуючи питання про місце проживання дитини після розлучення, то суд приходить до наступного. Так, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно роз`яснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, враховуючи те, що [PERSON] належної уваги та турботи до їхньої дитини не проявляє, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дитину з матір`ю [PERSON] судом не встановлено, а тому суд вважає, що дитину після розлучення слід залишити проживати саме при матері [PERSON] . Також, з відповідача підлягає стягненню і судовий збір, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України. У зв`язку з тим, що позивачка за позовну заяву про розірвання шлюбу сплатила судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., як сплачений судовий збір, тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. Тому,

Outcome: approved