Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернулось до суду з позовом до Михайлівської сільської ради Красноармійського району Донецької області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що [INFO] року помер батько неповнолітньої [PERSON] - [PERSON], який постійно проживав в [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, що полягає в 3/10 частинах житлового будинку [ADDRESS], які належать спадкодавцю на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області за реєстром № 3839. [PERSON] є спадкоємицею за законом першої черги. Проте, вона не може одержати в Другій Красноармійській державній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки [PERSON] не зареєстрував в Красноармійському БТІ право власності на своє ім»я на 3/10 частини вказаного житлового будинку. З вказаними причинами нотаріусом винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на 3/10 частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 29,5 кв.м., з відповідною частиною споруд : 4-1 кухня, 4-2, 4-3- житлові кімнати, 3/10а ганок, 3/10 Б -літня кухня, льох, 3/10- туалет, сарай. В судовому засіданні позивачка, яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача Михайлівської сільської ради Красноармійського району в судове засідання не з»явився, надав суду лист, в якому просить справу розглядати без участі представника. Суд, вислухавши позивачку, яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON],дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] ( а. с. 3). Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 17.05.2011 року за № 206 призначено [PERSON], [INFO], опікуном над малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] ( а. с. 7). [INFO] року [PERSON], який був зареєстрований і постійно проживав за адресою: [ADDRESS], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] ( а. с. 3, 4 ). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/10 частину житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 29,5 кв.м. ( а.с. 9). Відповідно до ст. 1258 та 1261 ЦК України [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги на спадок після смерті батька, оскільки звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, нотаріусом 20.01.2015 року винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок після смерті померлого [PERSON] у зв»язку з відсутності реєстрації вказаного об»єкту нерухомості.( а. с. 8,17). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на ново строєне нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України « Про власність», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотраріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року та іншими нормативними актами. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою надані докази, підтверджуючі належність спадкодавцю на праві власності вищезазначені об»єкти нерухомості, а саме : · Договір міни від 22.12.2000 року ,посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області за реєстром № 3839, згідно якого спадкодавець [PERSON] є власником 3/10 частини житлового будинку, що розташований за адресою : [ADDRESS] ( а.с. 9). - технічний паспорт на житловий будинок, що розташований за адресою: : [ADDRESS] ( а.с. 9). Вище перелічені письмові докази підтверджують ті обставини, що вказаний житловий будинок був придбаний у власність спадкодавцем [PERSON] на підставі правочину, зокрема договору міни 22.12.2000 року, у відповідності до діючих на вказаний час норм матеріального права та інших нормативно-правових актів загальної дії, зокрема ЦК УРСР 1963 року . Відповідно до ст.ст. 227, 242 ЦК УРСР 1963 року договір міни житлового будинку( квартири) є дійсним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто норми ЦК УРСР 1963 року не пов»язували виникнення права власності на житловий будинок з державною реєстрацією такого права . Виходячи з викладеного, суд вважає, що спадкодавець [PERSON] на час смерті, що настала року мав право власності на спірний житловий будинок, проте, належне йому право власності не зареєстрував у відповідності до вимог цивільного законодавства, яке змінилося. У зв»язку з чим спадкоємцеь [PERSON] не має мождивості оформити свої спадкові права. Таким чином, відповідно до ст. 1218 ЦК України право власності на спірний будинок належало [PERSON] на момент відкриття спадщини, а тому входить до складу спадщини. В силу ст. ст. 1222, 1223, 1258, 1261 ЦК України неповнолітня [PERSON] за законом є спадкоємицею першої черги і має право на спадкування спірного майна. У відповідності до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України [PERSON] у встановлений строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON], проте свідоцтво про право на спадщину їй не видано, що потягло необхідність звернення до суду . Судом встановлено, що спір виник в звязку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищезазначені норми права, а також обставини справи, суд приходить до висновку , що заявлені позивачкою позовні вимоги доведені належним чином вищевказаними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved