Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті матері вона не має можливості оформити свої права на спадкове майно, оскільки право власності на домоволодіння не було зареєстровано за спадкодавцем. Просила суд визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказаний будинок з усіма господарсько-побутовими будівлями та спорудами. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 28 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. На вказане рішення суду позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх вимог вказує, що після смерті її матері - [PERSON], вона є спадкоємцем першої черги за законом, інші спадкоємці відсутні. У встановлений законом строк для прийняття спадщини вона згідно ст. 1268 ЦК України звернулась із відповідною заявою до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини - Другу єнакіївську державну нотаріальну контору. Проте, вона не може оформити свої права на спірне житло у зв'язку з чим, вимушена була звернутися до суду. Відповідач визнав позов, а суд не врахувавши всі обставини справи ухвалив незаконне рішення про відмову у позові. Позивачка підтримала доводи апеляційної скарги. Представник ДП «Донецька залізниця» Рогов М.В. не заперечував проти її задоволення. Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п. 3 та п. 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка є матір'ю позивачки. [PERSON] працювала в Дебальцевській дистанції колії з 30.06.1952 року по 01.11.1977 року. З січня 1984 року службове житлове приміщення у будинку 18 км було передано [PERSON] на підставі договору найму. 02 травня 1991 року між [PERSON] та Дебальцевською дистанцією колії ДП «Донецька залізниця» був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 20 травня 1991 року відбулося засідання профспілкового комітету Дебальцевської дистанції колії, згідно протоколу якого було постановлено продати [PERSON] житловий будинок, в якому вона проживає на [ADDRESS]. 29 червня 1991 року комісією Дебальцевської дистанції колії обстежений технічний стан колійної будки [ADDRESS], після проведення якого прийнято рішення про продаж будинку [PERSON] За придбаний будинок [PERSON] проведена оплата 12.08.1991 року за квитанцією № 567 на суму 749,60 рублів та 25.01.1993 року на суму 1 714 карбованців. У зв'язку з продажем будинку за адресою: [ADDRESS] даний будинок був знятий з балансу Дебальцевської дистанції колії ДП «Донецька залізниця». Згідно довідки Управління архітектури та містобудування Єнакіївської міської ради домоволодінню, розташованому на [ADDRESS], присвоєна поштова адреса: [ADDRESS]. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу житлового будинку, який укладений 02 травня 1991 року між [PERSON] та Дебальцевською дистанцією колії ДП «Донецька залізниця», згідно положень ст. 227 ЦК УРСР, що був чинним на момент укладання договору, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги тягнуло недійсність договору, а також підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради. Проте вказаний договір не був посвідчений нотаріально, оскільки житловий будинок [ADDRESS] не був зареєстрований за Дебальцевською дистанцією колії на праві власності, тобто сторони ухилилися від посвідчення договору у зв'язку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності за продавцем. Щодо відмови у позовних вимогах про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] з усіма прилеглими господарськими та побутовими будівлями, суд першої інстанції посилався на те, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] права на нерухомі речі підлягали державній реєстрації в порядку, передбаченому законом. Тобто, виникнення у спадкоємця речових прав на нерухомість, що складає спадкове майно, можливе лише після відповідної державної реєстрації таких прав, а тому до моменту державної реєстрації спадщини спадкоємець не є власником відповідної нерухомої речі. З вказаними висновками суду першої інстанції не можливо погодитися, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, мати позивачки - [PERSON] користувалася спірним будинком на підставі договору найму службового жилого приміщення, який укладений у січні 1984 року. (а. с. 15) 02 травня 1991 року вона уклала з Дебальцевською дистанцією путі Донецької залізниці в особі начальника договір, за яким сторони на підставі постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 р. № 142 про затвердження «Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт» (надалі положення від 19 травня 1989 р. № 142) домовилися щодо викупу [PERSON] жилого будинку за адресою: [ADDRESS] Згідно п. 1 Договору покупець зобов'язаний сплатити 10% балансової вартості жилого будинку відповідно до акту технічного обстеження будинку. Даний договір укладений в простій письмовій формі, підписаний сторонами та посвідчений печаткою Дебальцевської дистанції путі. (а. с. 16) На засіданні профспілки від 20 травня 1991 року (протокол №35) було постановлено продати [PERSON] жилий будинок в якому вона проживає на [ADDRESS]. (а. с. 17) 29.06.1991 року складений акт обстеження технічного стану будинку, в якому зазначено, що комісія встановила загальний знос будинку та надвірних побудов 70% від балансової вартості. (а. с. 18) [PERSON] провела оплату за придбаний будинок двома платежами, сплативши 12.08.1991 року 749,60 руб. та 25.01.1993 року 1 714 крб. Дана обставина підтверджується довідками від 23.09.2012 року №02/54 ПЧ-5 (а. с. 14), копіями квитанції (а. с. 16 зворот), актом за серпень 1993 року (а. с. 19), довідкою від 26.12.1996 року №04/67 (а. с. 21), Відповідно до довідки від 26.12.1996 року №04/68 будинок за адресою: [ADDRESS] км знятий з балансу Дебальцевської дистанції путі. (а. с. 22) Згідно довідки Управління архітектури та містобудування Єнакіївської міської ради, домоволодінню, розташованому на [ADDRESS], присвоєна поштова адреса: [ADDRESS]. (а. с. 31) Відповідно до пункту 15 зазначеного положення від 19 травня 1989 р. № 142 купівля-продаж квартири (будинку) оформляється договором, який повинен бути нотаріально посвідчений і зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а там, де є орган технічної інвентаризації, - в цьому органі. Як зазначено в п. 18 та п. 19 положення від 19 травня 1989 р. № 142, громадяни, які уклали договір купівлі-продажу квартири (будинку), набувають права власності на квартиру (будинок) з моменту укладення договору. Зазначені громадяни мають право володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою (будинком) в межах, установлених законом. В разі відчуження квартири (будинку), придбаної з розстрочкою платежу, зобов'язання про погашення несплаченої частини її вартості (пункт 17 цього Положення) переоформляється на покупця. (п. 18) Квартири (будинки), придбані громадянами у власність, після реєстрації договорів купівлі-продажу виключаються в установленому порядку з державного і громадського житлового фонду і зараховуються до індивідуального житлового фонду. (п. 19) Представник ДП «Донецька залізниця» у письмових поясненнях визнав позов та підтвердив наявність договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] купила спірний житловий будинок. (а. с. 73) Вказані обставини свідчать про те, що мати позивачки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02 травня 1991 року придбала у відповідача спірний будинок та набула права власності на нього з моменту укладення цього договору. Проте у нотаріальному порядку вказаний договір купівлі-продажу жилого будинку не був посвідчений. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (1963 року), якій діяв на момент виникнення правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Стаття 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Виходячи з положень даних норм, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, а у разі недержання нотаріальної форм він може бути визнаний дійсним рішенням суду за вимогою сторони, яка угоду. З огляду на викладене, позов в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним не підлягає задоволенню, оскільки позивачка не є стороною цього договору. Як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері позивачка має право на отримання у спадщину вказаного жилого будинку. Згідно ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами 1, 5 статті 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту постанови від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Суд першої інстанції не врахував вказані норми закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та відмовив у задоволенні позову, оскільки спадкоємиця не зареєструвала право власності на нерухоме майно відповідно до ст. 1299 ЦК України, яка передбачала Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (згідно із Законом України від 04.07.2013 р. № 402-VII стаття 1299 ЦК України виключена). Проте вказано норма регульована питання оформлення права на спадщину, а саме одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину та наступної реєстрації права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Згідно довідці Другої єнакіївської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №171/2006. 20.03.2006 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] У даному випадку, позивачка відповідно до ст. ст. 1269, 1270 ЦК України прийняла спадщину, тому у неї виникло право на спадщину як майнове право, що залишилася після смерті матері. З огляду на наведене, позов в частині визнання за позивачкою права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами підлягає задоволенню. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial