Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22.04.1994р., який розірвано за рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2011р. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], батьком якого записаний відповідач. Відповідач не підтримує стосунки з сином та не спілкується з ним. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати тимчасовий дозвіл на виїзд сина за кордон, а саме до Королівства Норвегія з метою оздоровлення та відпочинку, однак її прохання було проігнороване. Рішенням Хортицького районного суду від 09.11.2017р. вже надавався дозвіл на виїзд за кордон сина на період з 01.12.2017р. по 01.01.2018р. Просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], до Королівства Норвегія та країн Шенгенської угоди на період з 20.04.2018р. по 31.05.2018р. без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] Ухвалою суду від 13.03.2018р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.04.2018р. підготовче провадження закрито і справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка та її представник в судове засідання не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують повністю, просять його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає повністю. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю, просить його задовольнити Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини,які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.04.1994р. Шлюб розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2011р., яке набрало законної сили 23.03.2012р. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] Після припинення шлюбних відносин неповнолітній [PERSON], 2009р.н., мешкає разом з матір'ю [PERSON], батько [PERSON] проживає окремо. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. П.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка набрала чинності для України 27.09.1991р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.8,9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст..150 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.141,155,157 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити, оскільки він визнаний відповідачем [PERSON] на стадії розгляду по суті і суд вважає, що таке визнання не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод чи інтересів, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] як батько неповнолітнього [PERSON], 2009р.н., який мешкає окремо, добровільно в позасудовому порядку згоду на виїзд неповнолітнього сина за кордон на відпочинок не надавав, що стало причиною звернення позивачки до суду з цим позовом. Разом з тим, на стадії судового розгляду його представник погодився з позовними вимогами, які направлені на захист прав та інтересів неповнолітньої дитини, яка має гарантоване право на відпочинок, охорону здоров'я та свободу пересування. Жодних обмежень чи заборон, які б унеможливлювали тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України з метою відпочинку, судом не встановлено. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю.

Outcome: approved