Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача та з урахуванням уточнень в судовому засіданні обґрунтовує його тим, що 12.07.1989 року вона уклала договір купівлі-продажу, на підставі якого придбала домоволодіння - будинок [ADDRESS], однак документи з права власності не оформила. 02.07.1990 року за адресою домоволодіння було зареєстровано місце проживання відповідача, з яким вона 27.04.1990 року зареєструвала шлюб, однак останній понад двох років за місцем своєї реєстрації не проживає, його речей в будинку немає, він будинок не відвідує та ним не опікується. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2013р. та після розірвання шлюбу вони втратили зв'язок, не спілкуються, де відповідач перебуває, їй не відомо. На підставі викладеного та вказуючи, що внаслідок реєстрації місця проживання відповідача за адресою домоволодіння на відповідача нараховуються комунальні послуги, які змушена оплачувати позивач, остання просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення у зазначеному будинку з підстав його тривалого не проживання за місцем реєстрації. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що вона в законному порядку з 1990 року зареєстрована та мешкає в будинку [ADDRESS], користується ним, однак право власності на будинок у встановленому законом порядку не зареєстровано. В даному будинку також зареєстрований відповідач, шлюб з яким вона розірвала в 2013р. Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з будинку, забрав речі та місцезнаходження його не відомо. Вона сплачує за нього комунальні послуги. Колишнім чоловіком цікавляться працівники різних банків з питань заборгованостей по кредитам, але ними також не встановлено його місцезнаходження. Просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Як вбачається з довідки адресно-довідкового підрозділу УДМС в Запорізькій області від 09.04.2015 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: будинок [ADDRESS] (а.с. 17). За адресою місця реєстрації відповідач повідомлявся про слухання справи. Суд зі згоди позивачки вважає за можливе ухвалити рішення в заочному порядку, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню через наступне. Суд встановив, що 12.07.1989 року позивач та гр.[PERSON] у простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] (а.с.8). Вказаний договір в установленому порядку нотаріально не посвідчено та не зареєстровано, що позивачем не спростовується та не заперечується. За змістом ст.ст.181, 182, 325, 328, 331, 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно, різновидом якого є домоволодіння (житловий будинок), в тому числі на новостворене нерухоме майно чи придбане на підставі договору, виникає в особи з дня державної реєстрації права власності на таке майно згідно закону. Як вбачається з наданих суду документів, відомості про будь-яку реєстрацію будинку відсутні, право власності ніким, в тому числі попередніми користувачами, на нього не оформлювалось. При цьому суду наданий технічний паспорт спірного будинку (інв.№29980), виготовлений 14.08.1989р. Міжміським Запорізьким БТІ 2, який зберігався у попередніх користувачів, на теперішній час переданий позивачу, відповідно до якого будинок збудований в 1959 році, на даний час користувачем будинку зазначена позивач [PERSON] Відповідно до наданих суду домової книги на домоволодіння [ADDRESS], паспортних даних позивача, остання зареєстрована за вказаною адресою з 02.07.1990р. (а.с.6-7, 9-13). Таким чином судом встановлено, що позивач [PERSON] є користувачем будинку [ADDRESS]. Судом також встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.04.1990р., який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2013р., яке набрало законної сили 06.03.2013р. (а.с.15). Відповідач з 02.07.1990р. у встановленому законом порядку також зареєстрований у будинку [ADDRESS] (а.с.8-13,17). Відповідно до норми ст.ст.9, 61, 63, 158 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням (квартира, ізольоване житлове приміщення, одноквартирний житловий будинок) інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів на підставі договору найму. Договір найму жилого приміщення може бути укладено громадянином-наймачем і щодо квартири/будинку, який знаходиться у приватному житловому фонді. Нормою ст.72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ст.ст.71, 163 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У випадках, передбачених частиною 3 вказаної норми закону, жиле приміщення може зберігатися за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї і понад шість місяців. Частина 2 ст.64 ЖК України визначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.1.2 Порядку реєстрація місця проживання особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Реєстрація місця проживання підтверджує адресу місця проживання. За змістом норм ст.7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, кожний окремо, пояснили, що вони мешкають в будинку [ADDRESS], знають сторони понад десять років, як сусідів. Відповідач приблизно понад 1 рік 6 місяців виїхав з будинку, та з того часу в будинку не з'являвся, де він перебуває невідомо, речей його в будинку немає. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Як встановлено судом позивач вселилась в будинок в 1990 році, є користувачем даного будинку, в данному будинку зареєстрована у встановленому законом порядку та проживає на даний час, а тому має можливість ставити питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням через те, що особа, яка зареєстрована у будинку, тривалий час там не мешкає без поважної на то причини. Аналізуючи встановлені судом на підставі доказів фактичні обставини в контексті викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим з підстав фактичного не проживання за адресою реєстрації місця проживання протягом певного тривалого часу, можливе в межах правовідносин члена сім'ї наймача щодо користування житловим приміщенням. Повний текст рішення виготовлено 18.05.2015р. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved