Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона 22.07.2005 року придбала квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі позивачка мешкає разом з двома синами - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначає, що відповідач є цілком здоровим, живе своїм особистим життям, не веде спільного з нею господарства, вони не мають спільного сімейного бюджету, харчуються окремо, кожний себе утримує за свій рахунок, також відповідач не забезпечує позивача та брата [PERSON] . Відносини між позивачкою і відповідачем напружені, вони не розмовляють між собою. Відповідач не поважає позивачку, вживає алкогольні напої, висловлюється нецензурними словами на її адресу, кидається до неї в бійку і наносить тілесні ушкодження. Так, 05.09.2016 року відповідач вчинив бійку в квартирі, побив скло у вікнах, завдав позивачці тілесні ушкодження, в зв`язку з чим була викликана поліція. Відповідачем неодноразово здійснювалось насильство в сім`ї, але тільки останні з таких правопорушень були зафіксовані правоохоронними органами. З березня 2016 року відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї. [PERSON] вважає, що спільне проживання з відповідачем в одній квартирі неможливе, відповідач порушує її права як власника квартири. Позивач підкреслює, що всі ці жахливі умови спільного проживання з відповідачем негативно відбиваються і на житті молодшого сина [PERSON] , який є у підлітковому, дуже вразливому віці, він відчуває додаткове моральне та психологічне навантаження, на його очах відбуваються жахливі речі, оскільки відповідач ображає його матір, штовхає та завдає їй тілесні ушкодження. Крім того, відповідач категорично відмовляється сплачувати комунальні послуги. Позивачка намагалася вирішити питання щодо сплати комунальних послуг шляхом поділу особового рахунку між нею і відповідачем, але це неможливо, оскільки домовленості між сторонами немає. Також позивачка, намагаючись вирішити питання з відповідачем щодо сплати комунальних послуг, 25.05.2016 року направила відповідачу лист з пропозицією щодо укладання договору оренди половини квартири та попередженням, що у протилежному випадку вона буде звертатись до суду з позовом про виселення. 01.06.2016 року відповідач особисто отримав цей лист, але проігнорував це звернення. Позивачка просить усунути їй перешкоди у користуванні власною квартирою шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з тих же підстав, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, тому суд вважав за можливе розглядати справу за його відсутності, тобто заочно. Вислухавши пояснення позивачки, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири від 22.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О. і зареєстрованого в реєстрі за №2532, належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.6-7 - копія договору купівлі-продажу). У вказаній квартирі проживають позивачка [PERSON] , її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , який також зареєстрований в цій квартирі (а.с.4-5 - копія сторінок паспорту відповідача). Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача (власника) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 ЖК України). В статті 391 ЦК України зазначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивачка в судовому засіданні зазначала, що відповідач є її сином, між ними існують напружені стосунки, оскільки вона не поділяє його спосіб життя. Також позивачка вказувала, що між нею і відповідачем виникають сварки, відповідач ображає її нецензурними словами, наносив їй тілесні ушкодження, всі ці скандали негативно впливають на її молодшого сина [PERSON] . Відповідач не сплачує комунальні послуги, угоди про безоплатне користування [PERSON] квартирою між ними немає. Позивачка вважає, що спільне з відповідачем проживання в квартирі неможливе, а тому просить його виселити. На підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала висновки інспекторів поліції УП в Подільському районі ГУНП в м. Києві від 10.03.2016 року (а.с.21) та від 06.06.2016 року (а.с.25), в яких зазначається, що відносно [PERSON] складені адміністративні протоколи за ст. 173-2 КУпАП. У зазначених висновках лише констатовано факт звернення позивачки до поліції. При цьому не вказано які саме обставини були встановлені під час проведення перевірки звернення. За таких обставин суд вважає, що згадані висновки інспекторів поліції не доводять факти порушення відповідачем правил співжиття. Що стосується притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, то з дослідженого в судовому засіданні адміністративного матеріалу №758/7441/16-п вбачається, що постановою судді від 24.06.2016 року адміністративну справу відносно відповідача закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. А відповідно до постанови судді від 08.04.2016 року (адміністративний матеріал №758/3166/16-п) [PERSON] звільнений від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП. Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивачки по будинку, чула сварки з квартири позивачки влітку 2016 року. До літа 2016 року і зимою сварок свідок не чула, хто винний у сварках вона не знає, від сусідів чула, що двічі до квартири позивачки приїздила поліція. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , оскільки вони не конкретні, особисто свідком сварок вона не була, про події більшою мірою знає зі слів сусідів. Таким чином, оцінюючи викладене, суд вважає, що позивачкою не надано достатньо доказів і не доведено, що відповідач, який проживає разом з нею, систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття. Стосовно доводів позивачки про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд вважає, що це питання може бути вирішено угодою сторін або в судовому порядку. З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі наведеного, ст.ст. 319, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 156, 157 ЖК України,

Outcome: dismissed