Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивачка звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 червня 2007 року вона являється власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] була прописана до даного будинку за її згодою разом із своїми малолітніми дітьми. Однак в даному будинку з 2009 року ні відповідачка, ні її діти там не проживають, що підтверджується довідкою Козинецької сільської ради №512 від 15 жовтня 2014 року. На даний час виникла необхідність у оформленні субсидії, однак прописка відповідача із своїми дітьми перешкоджає йому в цьому. Відповідач із своїми дітьми своєю пропискою порушує право власності, яке полягає в перешкоді користування жилим приміщенням в його будинку. Просить ухвалити рішення, яким визнати відповідачку та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримує, просить суд його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, згідно поштового відправлення, відсутня за місцем проживання. Представник служби у справах дітей Іванюк Вікторія Миколаївна в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно довідки Козинецької сільської ради Липовецького району № 343 від 08 липня 2014 року, [PERSON] та її діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] прописані в [ADDRESS], але з 2009 року по даний час за місцем реєстрації не проживає, а проживає в [ADDRESS] Із вчинених у домовій книзі записів слідує, що відповідачка [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], однак там не проживає. Як вбачається із договору купівлі-продажу від 12 червня 2007 року, позивачка являється власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], проте не є укладеними правочини ( договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення , не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Згідно ст.. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Стаття 210 ЦК України говорить, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. На час звернення до суду позивачка не зареєструвала будинок, а тому не є його власником. Таким чином, позивач не має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням оскільки не набув право власності на будинок ,що розташований за адресою: [ADDRESS]., у разі нездійснення його державної реєстрації. За таких обставин та у контексті наведених вище правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed