Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого посилалась на те, що 08.11.2013 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] Посилаючись на те, що з грудня 2015 року шлюбні відносини та ведення спільного господарства з відповідачем було припинено через різні характери, погляди на життя та виховання дитини, позивачка просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. Під час розгляду справи позивачкою було подано заяву про збільшення позовних вимоги, в якій остання посилалась на те, що після припинення шлюбних відносин та спільного проживання з відповідачем в грудні 2015 року, їх дитина залишилась проживати разом з нею та знаходилась на її утриманні. 06.02.2016 року відповідач з її дозволу взяв сина погуляти та після цього його додому не повернув, самовільно залишивши проживати у себе. 09.02.2016 року вона умовила відповідача приїхати з сином до неї з метою вирішення питання щодо подальшого місця проживання дитини. Але в той же день ні про що не домовившись відповідач знов забрав дитину до себе, не дивлячись на те, що син не хотів іти з батьком та виклик поліції. На неодноразові звернення в подальшому до відповідача з приводу повернення дитини, вона постійно отримувала відмови. Також зазначила, що відповідач має судимість, часто вживає спиртні напої, запрошує гучні компанії, де нерідко виникають сварки та лайки, лунає гучна музика, часто після 22-00 г., тобто в той час, коли дитина дворічного віку повинна спати. Робота відповідача пов'язана з постійними відрядженнями. В таких випадках дитина залишається з матір'ю відповідача, якій виповнилось 61 рік та яка також працює. Тому вона не знає з ким залишається дитина в таких випадках. З того часу, як відповідач забрав сина до себе, він перестав відвідувати дитячий садок. Все це вкрай негативно впливає на фізичний та психологічний стан дитини, жодним чином не сприяє повному та всебічному розвитку дитини, її особистих якостей. В зв'язку з цим, позивача також просила суд постановити рішення про відібрання дитини у відповідача та повернення її за попереднім місцем проживання до матері, а також визначити місце проживання дитини разом із матір'ю. Ухвалою суду від 30.05.2016 року позов [PERSON] в частині заявлених позовних вимог про відібрання та повернення дитини позивачці було залишено без розгляд на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги про розірвання шлюбу з відповідачем та визначення місця проживання дитини з матір'ю підтримали та просили задовольнити. При цьому зазначили, що на теперішній час дитина повернута відповідачем позивачці та постійно проживає разом із останньою. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та зазначив, що не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою, а також проти подальшого проживання дитини разом із останньою. Представник третьої особи просив суд вирішити питання щодо заявлених позивачкою вимог про визначення місця проживання дитини на розсуд суду, враховуючи відсутність між сторонами спору з цього питання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 листопада 2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1615. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України шлюб може бути розірвано, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та протирічить інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей. З урахуванням зазначених вище положень СК України, враховуючи, що відповідач визнав позов та не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачем, той факт, що сторони з грудня 2015 року припинили шлюбні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, з цього часу примирення між ними не відбулось, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами є неможливим та протирічить їх інтересам, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та слід розірвати шлюб між останніми. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В своїх поясненнях відповідач зазначив, що після розірвання шлюбу бажає залишити обране під час реєстрації шлюбу прізвище [PERSON]. Вирішуючи питання щодо заявлених позивачкою вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Під час розгляду справи судом встановлено, що після припинення між сторонами шлюбних відносин та спільного проживання, дитина залишилась проживати разом із позивачкою. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею, позивачка обґрунтовувала останній тим, що відповідач самочинно, без її згоди змінив місця проживання дитини. Разом з тим, під час розгляду справи згідно пояснень сторін було встановлено, що на теперішній час малолітню дитину [PERSON], [INFO], відповідачем було повернуто матері, з якою дитина постійно проживає та відповідач в судовому засіданні не заперечував проти подальшого проживання сина з позивачкою. Таким чином, оскільки на теперішній час спір між сторонами щодо визначення місця проживання їх спільної дитини відсутній та, відповідно, відсутні передбачені ст.161 СК України та ст.ст.3,15 ЦПК України підстави для вирішення вказаного питання в судовому порядку, в задоволення позову [PERSON] в цій частині заявлених позовних вимог слід відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір за задоволену вимогу про розірвання шлюбу в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial