Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 10 травня 2014 року вона є власником квартири [ADDRESS] На вхідній двері в під'їзд встановлений кодовий замок, який обслуговує ФОП [PERSON] Також зазначає, що 10 травня 2014 року вона звернулась до ФОП [PERSON] для укладання договору на обслуговування та придбання електронних ключів, однак співробітник вказаної установи в грубій формі відмовила позивачці, вимагаючи погашення боргу за попереднього власника зазначеної квартири. З огляду на наведене позивачка звернулась до ФОП [PERSON] з письмовою заявою, однак відповіді не отримала, в зв'язку з чим звернулась до інспекції по захисту прав споживачів, після перевірки якої по телефону було запропоновано повторно звернутись до ФОП [PERSON], для укладення відповідного договору. Однак на даний час позивачка не може вільно користуватись своїм майном, оскільки, електроні ключі від верей під'їзду вона не отримала, а відповідач відмовляється укласти договір про надання вказаних послуг. З огляду на наведене просить суд зобов'язати ФОП [PERSON], укласти договір на обслуговування, видати електронні ключі і код доступу, стягнути з ФОП [PERSON] адміністративно-господарський штраф, за порушення житлового кодексу України ст.9, порушення ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 17,21 порушення Цивільного кодексу ст.627, стягнення з ФОП [PERSON] адміністративного штрафу за порушення постанови КМУ №348, ЗУ «Про звернення громадян» ст.15, ст.22, стягнути з відповідача компенсації моральної шкоди в сумі 1000грн., згідно ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні позивачка - [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила суд його задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про розгляд вказаної цивільної справи повідомлявся належним чином причини неявки невідомі. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копію договору купівлі-продажу від 07 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 19.06.2014 року позивачка звернулась до начальника інспекції про захист прав споживачі у Херсонській області із заявою про те, що фірма, а саме ЧП «Домофон-Крепость», яка обслуговує та встановлює на вхідних дверях дома, де вона проживає, електронні ключі відмовляється укласти з нею договір про обслуговування та покупку вказаних ключів. Відповідно до відповіді Інспекції з питань захисту прав споживачів у Херсонській області від 11.07.2014 року вбачається, що спеціалістами Інспекції згідно згоди Держспоживінспекції України було здійснено позапланову перевірку стану надання послуг «Домофон Крепость» ФОП [PERSON], щодо висвітлення питання у зазначеній скарзі про відмову в укладенні договору на послуги омофону, стягування коштів за обслуговування омофону та отримання ключів, однак питання не було вирішено у зв'язку з відсутністю керівника. Відповідно до п.7 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ) Пункт 17 вказаної статті визначає, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; Пункт 18 визначає, що продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації Пункт 22. визначає, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до ст.21 вказаного Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 2. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. 3. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. 4. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. 5. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 2. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Отже, вказані норми наголошують на свободі сторін у вільному виявлені їх волі в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших сторін. З огляду на наведене, суд вважає, що суд не наділений повноваженнями та не має права зобов'язувати особу, в даному випадку ФОБ [PERSON] укласти договір з позивачкою, оскільки на момент розгляду вказаної цивільної справи відсутня домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків та відсутні юридичні факти, на основі яких виникають зобов'язання. Одночасно, на виконання запиту суду, Державна реєстраційна служба України надіслала витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 28.11.2014 року, із якого вбачається що в Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців записів, щодо [PERSON] не знайдено. Отже, виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; подавець - також є суб'єктом господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари, однак з вказаного витягу вбачається, що [PERSON] не є суб'єктом господарювання, також відсутні данні чи має право відповідач надавати вказані послуги, які вимагає позивачка. З огляду на наведене суд вважає вимогу, щодо зобов'язання відповідача укласти договір з позивачем необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Також позивачка ставить питання, щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 1000грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Отже, вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню судом, оскільки факт завдання позивачці моральної шкоди в результаті винних дій або бездіяльності з боку відповідача не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачкою не надано будь-яких доказів, на обґрунтування вказаної вимоги. Також позивачка звернулась з вимогою про стягнення з відповідача на її користь адміністративно-господарського штрафу, за порушення житлового кодексу України ст.9, порушення ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 17,21 порушення Цивільного кодексу ст.627, стягнення з ФОП [PERSON] адміністративного штрафу за порушення постанови КМУ №348, ЗУ «Про звернення громадян» ст.15, ст.22. Аналізуючи зміст вказаних норм права, суд вважає, що в цій частині позовних вимог позивачці слід відмовити за необгрунтовністю, оскільки зазначені позивачкою норми права, на які вона посилається, не передбачають адміністративної чи господарської відповідальності та відповідного стягнення за вчинення правопорушення. Згідно з положенням, передбаченим сти.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed