Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 04.06.2004 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2016 року. Від шлюб мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який після припинення шлюбних відносин з відповідачем проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Під час шлюбу нею за власні кошти було придбано квартиру [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані вона та дитина, відповідач в квартирі не зареєстрований. З моменту подачі заяви про розірвання шлюбу вона з дитиною була вимушена залиши квартиру та винаймати інше житло, в той час, як відповідач проживає в квартирі невідомо з ким. З моменту припинення шлюбних відносин відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує та дитина знаходиться повністю на її утриманні. Через брак коштів нею була здійснена спроба повернутись з сином до квартири, однак відповідач їх до квартири не пускає, пояснюючи, що мешкає в квартирі не сам. З урахуванням наведеного, зазначаючи про необхідність врахування інтересів дитини, її стану здоровя, що має постійно підтримуватись та корегуватись, не надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, а також посилаючись в обґрунтування правових підстав на норми ст.ст.60,69,70,71 СК України, ст.ст.8,18 закону України «Про охорону дитинства», позивачка просила суд в порядку поділу майна виділити їй у власність 2/3, а відповідачу 1/3 частину квартири [ADDRESS]; а також усунути перешкоди їй з дитиною в користуванні квартирою, шляхом їх вселення, з одночасною передачею комплекту ключів від вхідних дверей в квартиру. Окрім цього, позивачка просила визнати спільною сумісною власністю подружжя двокамерний холодильник ВЕКО, мікрохвильову піч, пральну машину, плазмовий телевізор Saturn, плазмовий телевізор LG, Samsung Bluetooth колонку, бойлер (водонагрівач), диван мякий та стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості вказаного майна в сумі 18750 грн. В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлений останньою позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник позов визнали частково, не заперечували проти позову в частині поділу спірної квартири та виділення у власність кожному по ? частини. Проти вселення позивачки з дитиною відповідач заперечував, посилаючись на те, що на теперішній час мешкає в квартирі з іншою жінкою та має намір викупити у позивачки належну їй частку квартири. В частині поділу рухомого майна та стягнення компенсації проти задоволення позову також заперечував, посилаючись на недоведеність цих вимог належними доказами. За слухавки пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 04.06.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2016 року. Від шлюб мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який на теперішній час проживає разом із позивачкою. Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі сторонами було придбано спірну квартиру [ADDRESS]. Відповідний договір купівлі-продажу від 25.02.2016 року від імені покупця було укладено позивачкою та в подальшому за нею зареєстровано право власності на цю квартиру. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо май-но, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З позовної заяви та пояснень представника позивачки в суді вбачається, що остання не заперечувала факт придбання спірної квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та поширення на останню режиму спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування підстав відступлення від рівності часток та виділення у власність позивачки 2/3 частин квартири, остання посилалась на необхідність врахування інтересів дитини, її стану здоровя, що має постійно підтримуватись та корегуватись; не надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини; складність та важкість в забезпеченні гідного фізичного, духовного розвитку й лікування дитини; необхідність пошуку місця проживання за його законної наявності. Разом з тим, позивачкою у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України не доведено будь-якими доказами факту ухилення відповідача від участі у вихованні дитини та її матеріального забезпечення. В той час, як з характеристики СШ №81 за місцем навчання [PERSON], [INFO], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач після виїзду з тимчасово окупованої території деякий час проживав з дитиною, утримує останню, приймає участь у її вихованні, цікавиться її навчанням та допомагає в цьому. Також позивачкою не наведено та не підтверджено належними та допустимими доказами наявність передбачених ч.ч.2,3 ст.70, ч.1 ст.71 СК України підстав для відступу від засад рівності часток подружжя. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поділу спільного сумісного майна, а саме: квартири [ADDRESS], слід задовольнити частково та в порядку поділу визнати за кожною із сторін право власності на ? частину вказаної квартири. Право спільної сумісної власності сторін на квартиру відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України припинити. В частині заявлених позивачкою вимог щодо усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом її вселення з дитиною до квартири, з одночасною передачею комплекту ключів від вхідних дверей, суд враховує наступне. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого пра-ва власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України З пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що останній заперечує проти проживання позивачки з дитиною в спірній квартирі, посилаючись на те, що на теперішній час ним утворено сімю з іншою жінкою, з якою він мешкає в квартирі та має намір виплатити позивачці найближчим часом компенсацію вартості її частки у спірному майні. Вказані пояснення відповідача підтверджують наявність між сторонами спору з приводу права користування квартирою позивачкою та дитиною. З огляду на це та наведені вище положення ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині усунення їй разом із дитиною перешкод в користуванні квартирою, як співвласника останньої, шляхом їх вселення до останньої. Відповідно до ч.2 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. З урахуванням цього, в частині заявленої вимог про одночасну передачу комплекту ключів від вхідних дверей, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки це є способом виконання рішення суду про вселення та підлягає вирішенню під час його примусового виконання у випадку не виконання відповідачем рішення в добровільному порядку. Також в своєму позові позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя двокамерний холодильник ВЕКО, мікрохвильову піч, пральну машину, плазмовий телевізор Saturn, плазмовий телевізор LG, Samsung Bluetooth колонку, бойлер (водонагрівач), диван мякий та стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості вказаного майна в сумі 18750 грн. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В п.п.23,24 вказаної постанови розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Разом з тим, будь-яких доказів щодо наявності зазначеного вище рухомого майна, його вартості, часу придбання та позивачкою у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України суду не представлено та відповідних клопотань про витребування доказів, призначення експертиз не заявлялось. В той час, як відповідача в судовому засіданні заперечував факт наявності частини майна, придбання його в період шлюбу та поширення на нього режиму спільної сумісної власності подружжя, а також щодо визначеної позивачкою вартості цього майна. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, як необґрунтованих та не підтверджених належними доказами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних в сумі 3641 грн. 04 коп., у т.ч. 640 грн. за задоволено вимогу немайнового характеру про вселення та 3001 грн. 04 коп. за задоволено вимогу майнового характеру про визнання права власності на ? частину квартири, виходячи із наступного розрахунку: 600208 грн. (вартість квартири згідно звіту про оцінку майна) / 2 (частка квартири, на яку визнано право власності за позивачкою) / 100%. На підставі викладеного,

Outcome: partial