Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить відкликати її заяву про звільнення, датовану 17.01.2020р., скасувати наказ ТОВ «Брайт Тревел» № 5-К від 17.01.2020р. про звільнення її з посади менеджера з міжнародних освітніх програм та наказ та наказ № 17,01 від 17.01.2020р. «Про затвердження змін до штатного розпису», поновити її на роботі та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, звільнити її з посади менеджера ТОВ «Брайт Тревел» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю з дня набрання законної сили рішенням суду з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП в розмірі 24 000,48грн., здійснити записи в її трудовій книжці про прийняття та звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на підставі ст. 49 КЗпП надати довідку про роботу в ТОВ «Брайт Тревел» з зазначенням посади, періоду роботи та розміру окладу, зобов`язати відповідача сплатити всі податки та збори з належних їй платежів та компенсувати судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 9.01.2020 року вона працювала на посаді менеджера з міжнародних освітніх програм ТОВ «Брайт Тревел». Наказом від 17 січня 2020 року № 5-К її звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України відповідно до поданої нею заяви про звільнення від 17 січня 2020 року, яка була написана нею під психологічним тиском і погрозами і яка не відповідача її волевиявленню. Крім того, дана заява не відповідала ст. 38 КЗпП за своєю формою, оскільки вона в ній не зазначила причину звільнення і дату, з якої просила її звільнити. Тому вважає, що при звільненні її 17.01.2020р. було порушено норми статті 38 КЗП України, відповідно до якої працівник має право розірвати договір, укладений не невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При чому зазначений двотижневий термін може бути скорочено тільки в разі, якщо заяву працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу у випадках, чітко передбачених у ст. 38 КЗпП України. Після написання даної заяви директор ТОВ «Брайт Тревел» забрала у неї заяву, комп`ютер і примусила її звільнити робоче місце, а коли вона наступного робочого дня після вихідних прийшла на роботу, директор не допустила її до робочого місця, з приводу чого вона звернулась до правоохоронних органів. З урахуванням наведеного та уточнивши позовні вимоги під час підготовчого судового засідання, [PERSON] просила відкликати її заяву про звільнення, датовану 17.01.2020р., скасувати наказ ТОВ «Брайт Тревел» № 5-К від 17.01.2020р. про звільнення її з посади менеджера з міжнародних освітніх програм та наказ № 17/01 від 17.01.2020р. «Про затвердження змін до штатного розпису», поновити її на роботі та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Величко Т.О. від 17.03.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 67). 22.07.2020р. від представника відповідача Стасюк Н.С. надійшов відзив, згідно якого вона проти позову заперечує, посилаючись на те, що 17.01.2020р. після отримання повідомлення про заробітну плату позивачка висловила непогодження з її розміром, зазначивши, що їй було обіцяно 15 000грн. На що позивачці було наголошено, що заробітна плата складається із гарантованого посадового окладу в розмірі 7000грн. та премії, що сплачується виключено за результатами реалізації Кіпрського проекту, про що вона повідомлялась при прийнятті на роботу. Однак позивачка поставила ультиматум, щоб її заробітна плата становила 15 000грн., або вона буде вимушена звільнитись сьогодні і що ч. 3 ст. 38 КЗпП України надає їй таке право. Позивачка написала заяву та почала вимагати також сплатити їй вихідну допомогу в розмірі, не меншому тримісячного заробітку, а саме 45 000грн. (15000 х 3), на що представник відповідача однозначно відповіла відмовою. Після цього позивачка запропонувала подумати про це, передала заяву, свій пропуск та приблизно о 14:30 залишила робоче місце, а тому її було звільнено з дня написання даної заяви. (т. 1 а.с. 85-108). 27.07.2020р. від позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно якої вона проти доводів відповідача заперечує, посилаючись на те, що заява про звільнення була написана нею під психологічним тиском, сама заява не відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки не містить причини звільнення та дати звільнення. Крім цього стверджує, що її незаконно не було допущено на робоче місце 20.01.2021року (т. 1 а.с. 153-171). На підставі розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року № 669 було проведено повторний автоматизований розподіл справи та визначено суддю [PERSON] . Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 11.01.2021 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 103-104). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 10.02.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. а.с. 109-110). В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачка була звільнена за власним бажанням відповідно до поданої нею заяви. Ввважає, що звільнення позивачки відбулось на законних підставах, оскільки сам наказ був виданий у відповідності до чинного законодавства та бажання самої позивачки, викладеного у її заяві про звільнення від 17.01.2020 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, наказом від 8 січня 2020 року № 4-к [PERSON] була призначена на посаду менеджера з міжнародних освітніх програм ТОВ «Брайт Тревел» з 9.01.2020р. (т. 1 а.с. 115). 17 січня 2020 року [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням (т. 1 а.с. 126). 17 січня 2020 року був виданий наказ № 5-к про звільнення [PERSON] з посади менеджера з міжнародних освітніх програм з 17.01.2020 року за власним бажанням. Встановлено, що в день звільнення, 17.01.2020р. копія наказу про звільнення позивачці вручена не була та розрахунок не проведений. Як зазначила [PERSON] , наступного робочого дня після вихідних, тобто 20 січня 2020 року вона з`явилась на роботу, однак до робочого місця допущена не була, у зв`язку з чим звернулась до поліції. З витягу з журналу відвідувачів ПРаТ «Дніпрозв`язок», в приміщенні якого знаходилось ТОВ «Брайт Тревел» за 20.01.2020р. вбачається, що позивачка [PERSON] з`явилась о 9.58год. та знаходилась в приміщення до 10.50год. (т. 1 а.с. 151). З копії рапорту вбачається, що 20.01.2020. о 10.19год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що у заявниці [PERSON] виник конфлікт з директором ТОВ «Брайт Тревел», яка відмовляється пускати на робоче місце (т. 1 а.с. 23). 21.01.2020р. [PERSON] звернулась з письмовою заявою на ім`я директора ТОВ «Брайт Тревел», в якій просила відкликати заяву про звільнення за власним бажанням від 17.01.2020р. як таку, що здійснено під тиском і погрозами, бо вона не відповідає її волевиявленню, надати копію наказу про призначення на роботу та надати інформацію про причини перешкоджання доступу на робоче місце, яка 22.01.2020р. була вручена адресату (т. 1 а.с. 26-29). 22.01.2020р. [PERSON] звернулась з аналогічною заявою (т. 1 а.с. 32-36). У період з 21 січня 2020р. по 29 січня 2020 року [PERSON] перебувала на лікарняному (а.с. 22). Як вбачається з конверту та опису вкладення на ім`я [PERSON] , 22.01.2020р. позивачці ТОВ «Брайт Тревел» було направлено поштою наказ № 5-К про звільнення та розрахунок (т. 1 а.с. 14-18). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що її звільнення проведено з порушенням вимог статті 38 КЗпП України без її волевиявлення, без відповідної правової підстави та без урахування відкликання нею поданої раніше заяви про звільнення за власним бажанням. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 листопада 2020 року при розгляді справи № 753/1181/18. Однак, з урахуванням доказів, наданих сторонами, в судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що сторони дійшли згоди щодо звільнення позивачки за власним бажанням в день подання заяви, тобто з 17.01.2020р. Так, як зазначає у відзиві відповідач, позивачка 17.01.2020р. наполягала на звільненні її в день подання заяви за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та вимагала, у зв`язку з цим, виплати вихідної допомоги в розмірі тримісячного заробітку, на що вона не погодилась та відповіла їй відмовою (т. 1 а.с. 93). Крім того, як зазначала позивачка в позовній заяві, в заяві про звільнення за власним бажанням вона не зазначала дату звільнення, яка в наданій відповідачем копії зазначена «з 17.01.2020р.», а тому і вийшла 20.01.2020р. на роботу, проте допущена до робочого місця не була. Однак, вимога суду про надання відповідачем оригіналу заяви [PERSON] про звільнення виконана не була з посиланням на втрату оригіналу вказаної заяви, позивачка ж ставить під сумнів подану відповідачем копію її заяви про звільнення в частині зазначення нею дати звільнення, а тому суд, відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, не бере до уваги в якості доказу подану [PERSON] заяву про звільнення в частині зазначення в ній дати звільнення - «з 17.01.2020р.». Розрахунок з позивачкою в день звільнення відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України проведений не був та копія наказу про звільнення вручена не була. Посилання представника відповідача на те, що після написання заяви позивачка пішла з робочого місця, а тому їй неможливо було вручити копію наказу про звільнення суд не приймає до уваги, оскільки доказів неможливості вручення наказу про звільнення або відмови в його отриманні (відповідного акту) суду надано не було. 20.01.2020р. позивачка з`явилась на роботу, при цьому повідомила відповідача СМС-повідомленням про можливе запізнення, проте, як зазначає, до робочого місця допущена не була, у зв`язку з чим звернулась з заявою в поліцію (т. 1 а.с. 23, 151). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Тобто за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18). Таким чином в судовому засіданні встановлено, що підставою написання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням було порушення, на її думку, роботодавцем трудового законодавства, що підтверджується також і відповідачем у відзиві, проте не було ним визнано як підставу для звільнення позивачки, причин для звільнення за ч. 2 ст. 38 КЗпП України, а також доказів того, що сторони дійшли згоди щодо звільнення позивачки за власним бажанням в день подання заяви, тобто з 17.01.2020р. матеріали справи не містять, а тому, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, у відповідача не було правових підстав для розірвання трудового договору з позивачкою 17.01.2020р. Оцінюючи підстави звільнення позивачки, додержання відповідачем порядку звільнення останньої, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням норм трудового права. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен визначатись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100 (п. 21 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Як убачається з довідки про заробітну плату № 1 від 22.09.2020року, заробітна плата позивачки за дев`ять робочих днів склала 3296,30 (т. 2 а.с. 106). Отже, враховуючи Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженог постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, середньоденна заробітна плата позивача складає 366,25 (3296,30:9), внаслідок чого розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 20.01.2020р. по 20.04.2021р. (оскільки день звільнення - 17.01.2020р. є останнім робочим днем) становить 314х366,25= 115 005,64грн. Таким чином, позивачка підлягає поновленню на роботі зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога позивачки про відкликання її заяви про звільнення задоволенню не підлягає, оскільки право на відкликання вказаної заяви належить лише позивачці і даним правом вона скористалася, звернувшись до відповідача з відповідною заявою 20.01.2021р., а порушене право в даному випадку підлягає захисту шляхом поновлення на роботі. Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення коштів на поштові відправлення та копіювання, оскільки вказані витрати не входять до переліку судових витрат, передбачених ч. 2 ст. 133 ЦПК України. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 України, суд допускає негайне виконання рішення щодо поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial