Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом в якому просить визнати відповідача батьком неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі ? частини усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути аліменти за три останні роки. В обгрунтування позову покликається на те, з 2004 року проживала з відпвідачем однією сімєю без реєстрацію шлюбу. 28.10.2005 року у неї та відповідача народилась донька [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного міським відділом РАЦС ЛМУЮ зроблено актовий запис № 6423. До 2014 роки вони із відповідачем проживали разом, вели спільне господарство та підтримували подружні відносини, однак, у 2015 році відповідач повністю відмовився від дитини. На даний час дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні, їй важко утримувати дитину, оскільки відповідач не надає жодної допомоги на її утримання. Крім того, на її утриманні є ще дитина інвалід [PERSON], [INFO] та мати пенсіонерка. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що відповідач визнає позов в частині визнання його батьком дитини, не заперечує свого обовязку щодо її утримання, однак, сплачувати аліменти в такому розмірі як просить позивачка не має змоги, оскільки має на утриманні дружину інваліда та батька інваліда. Вважає можливим сплачувати аліменти в розмірі 1/5 частини усіх видів доходу, що становитиме близько 2\~500 грн. та буде достатнім для утримання дитини. Вимогу позивачки про стягнення аліментів за попередній період вважають не обґрунтованою, у звязку із відсутністю доказів передбачених ст.191 Сімейного кодексу України. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.\~ Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу (1501-06, 1502-06, 1503-06, 1504-06, 1505-06) України. Як вбачається із висновку експерта № 0/334 від 12.09.2016 року батьківство [PERSON] відносно [PERSON], [INFO] не виключається. [PERSON], може бути біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO]. Ймовірність даної події складає 99,99999 %. З огляду на викладене, а також визнання відповідачем позову в цій частині, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно є біологічним батьком [PERSON], яка народилась 28.10.2005 року, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, вказаний обовязок утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них обох. Згідно ч.2 та ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.\~За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, баткьа і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], відтак, зобовязаний її утримувати до досягнення нею повноліття. Враховуючи відсутність домовленості сторін щодо виконання відповідачем обовязку утримання дитини, суд приходить до висновку, що з нього слід стягувати аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст.183, 184 Сімейного кодексу України частка заробітку, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В твердій частці аліменти стягуються з відповідача у випадку коли він має нерегулярний, мінливий дохід чи одержує його в натурі. Судом встановлено, що відповідач працює заступником начальника оперативно-медичного відділу та отримує регулярний дохід, відтак, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти у частці від його доходу. При визначенні розміру аліментів, суд враховує вік дитини та потреби на її утримання, задовільний стан здоровя дитини, матеріальне становище дитини, яку утримує лише позивачка, яка є пенсіонеркою, не працює, має на утриманні дитину-інваліда. Крім того, суд враховує матеріальне становище відповідача, який працює, отримує стабільний та високий дохід за місцем праці, задовільний стан його здоровя, те, що він має на утриманні дружину-інваліда ІІІ, яка, однак, не є непрацездатною, має обов»язок щодо утримання батька-інваліда ІІІ гр., відсутність доказів того, що він дійсно надає батькові таке утримання, а також того, що відсутні інші особи, які зобов»язані утримувати батька. Враховуючи зазначені обставини суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача на утримання неповнолітньої дитини слід щомісячно стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини із всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу подачі позову до суду, тобто з 10.06.2016 року до досягнення дитиною повноліття. При, цьому, суд виходить із того, що отримуваний відповідачем дохід дає йому можливість надавати утримання як зазначеним особам, так і неповнолітній дитині у вищезазначеному розмірі. Відповідно до ч.2 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Однак, позивачкою, всупереч зазначених вимог, не подано суду жодних доказів в підтвердження обставин щодо вжиття нею заходів для одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати, а відтак, у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий час слід відмовити.

Outcome: approved