Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] у зв'язку з втратою свідоцтва від 17.01.1995 р., посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області, реєстр №58. Позивачка у письмовій заяві позов підтримала, просила справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача у письмовій заяві позов визнала, попереджена про наслідки визнання позову, справу просила розглядати за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить житловий будинок №24а в м. Лисичанськ, вул. Чумацька (колишня Луначарського). Факт належності будинку підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.01.1995 р. посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Фесенко Р.А., реєстр №58 від 17.01.1995 р. Житловий будинок №24а в м. Лисичанськ, вул. Чумацька був заставним майном, як забезпечення кредитного договору від 08.07.2008 р. укладеного з ПАТ КБ «Приватбанк», в зв'язку з чим правовстановлюючи документи знаходились в центральному відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» в місті Луганськ. В подальшому місто Луганськ було визначено тимчасово окупованою територією України, Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254- VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», в зв'язку з чим, роботу відділень банку було ускладнено, що стало причиною неможливості повернення документів позивачці. Відповідно до пункту 1.1 Глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Відповідно до ч. 6 та 7 ст. 14 Закону України «Про нотаріат», приватний нотаріус зобов'язаний забезпечити зберігання документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса протягом усього строку здійснення ним нотаріальної діяльності. У разі припинення приватної нотаріальної діяльності документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса передаються ним до відповідного державного нотаріального архіву в порядку, встановленому законодавством. В обласних центрах, містах Києві, Сімферополі та Севастополі, відповідно до статті 23 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Положення про державний нотаріальний архів затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.05.2009 № 870/5, засновуються державні нотаріальні архіви, які є складовою частиною Національного архівного фонду і здійснюють тимчасове (до 75 років) зберігання нотаріальних документів. Відповідно до п. 3 Положення про державний нотаріальний архів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 870/5 від 18.05.2009 архів створюється і ліквідується Міністерством юстиції України. Відповідно до абз. 22 п. 10 Положення про державний нотаріальний архів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 870/5 від 18.05.2009, Архів відповідно до покладених на нього завдань видає дублікати документів, що зберігаються в архіві, за письмовою заявою фізичних та юридичних осіб, за дорученням яких або щодо яких. При зверненні до нотаріальної контори м. Лисичанська з метою отримання дубліка свідоцтва, позивачка також отримала відмову, оскільки нотаріус Фесенко Р.А., який видав та посвідчив документ, помер, в зв'язку з чим документи були передані на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву, місцезнаходження якого є і Луганськ. Таким чином отримати дублікат правовстановлюючого документу не можливо. На письмову заяву позивачки Лисичанське комунальне підприємство бюро технічної інвентаризації» надало копію втраченого правовстановлюючого документу з матеріалів інвентаризаційної справи та виготувало технічний паспорт. Згідно ст.182 ЦК України право власності на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно їх обтяжень» держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ст.ст. 391, 392 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів. У пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власносності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5 зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд вважає, що визнання представником відповідачка позову не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, тому визнання позову представником відповідача слід прийняти. На підставі викладеного,

Outcome: approved