Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області та просить скасувати арешт, накладений постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 10 грудня 2014 року, а також звільнити з-під арешту все майно, яке їй належить на праві приватної власності. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] є власником Центру відпочинку «[INFO]». 10 грудня 2014 року старшим виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області при виконанні виконавчого листа № 2-6095/11 було винесено постанову про накладення арешту на все майно, яке належить на праві власності [PERSON], в тому числі і на вказаний Центр відпочинку. Позивачка зазначає, що Центр відпочинку «[INFO]» перебуває в іпотеці у банківській установі ПАТ «Південний», у зв'язку з чим просить суд звільнити з-під арешту належне їй на праві власності майно. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та подав заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відповідною розпискою про вручення представнику судової повістки. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто, враховуючи неявку представника відповідача за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивачки про винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представника позивачки, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником Центру відпочинку «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 грудня 2006 року. Вказане нерухоме майно перебуває в іпотеці в ПАТ «Південний» в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № В92 від 19.04.2005 року, що підтверджується договором іпотеки від 12 грудня 2006 року. 10 грудня 2014 року старшим виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-6095/11 виданого Приморським районним судом м. Одеси 11 лютого 2014 року про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором було винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику [PERSON], в тому числі і на Центр відпочинку «[INFO]». Згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 6 ст. 4 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно у порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження», про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувача, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника передбуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна. В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначає, що оскільки арешт зазначеного майна перешкоджає їй здійснювати свої правомочності власника, остання позбавлена можливості реалізувати його з метою погашення заборгованості перед ПАТ «Південний». Однак, позивачкою не надано до суду жодних доказів того, що Центр відпочинку «[INFO]», що належить їй на праві приватної власності, знаходиться в іпотеці у ПАТ «Південний». Натомість, в матеріалах справи наявний іпотечний договір, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], згідно умов якого позивачка передала Банку іпотечне майно у вигляді квартири [ADDRESS], загальною пл. 185, 5 кв. м. в забезпечення виконання кредитного договору №014/0029/74/76298 від 08 червня 2007 року. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, суд вважає безпідставною вимогу позивачки щодо звільнення майна з-під арешту, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду лише у випадках незавершеного виконавчого провадження. Таким чином, позивачка не надала жодних доказів щодо необхідності зняття з всього майна, яке їй належить на праві приватної власності, арешту, накладеного постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 10 грудня 2014 року, а також доказів того, що вищевказане виконавче провадження було завершене. Тому, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed