Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 30 травня 1987 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого у них народилося двоє дітей. Після одруження вони з відповідачем проживали у її матері [PERSON] Однак, в кінці 2012 року їхнє подружнє життя розпалося, а 20 червня 2013 року шлюб між ними було припинено взагалі. За час проживання в шлюбі ними було сумісно придбано автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER]; автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER]; автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], а також причіп, д/н 22 60 НМ. На даний момент вказане майно знаходиться у володінні відповідача, який у добровільному порядку досягнути домовленості про його поділ відмовляється, а тому просить провести поділ вказаного рухомого майна в рівних частках по 1/2 за кожним. Під час розгляду справи змінила позовні вимоги, а саме просила визнати за нею право власності на автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], вартістю 67 034,53 грн. та причіп, д/н 22 60 НМ, вартістю 3 187,98 грн.; а за відповідачем на автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER], вартістю 45 793,73 грн. та автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], вартістю 71 500 грн., а також стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію різниці у вартості 1/2 частини майна у розмірі 22 535,61 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та його представник змінений позов не визнали та пояснили, що сам факт спільного проживання сторін не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску в придбання майна кожної сторони, в тому числі за рахунок майна, придбаного одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Так, до укладення шлюбу з позивачем йому належали два автомобілі, за кошти від продажу яких ним було придбано автомобілі марки «Фольксваген» моделі 2 та 3. Крім цього, за власні кошти у розмірі 10 000 грн. ним було придбано і автобус марки «Ікарус». За спільні з позивачем кошти вони придбали лише причіп, оскільки коштів, які така заробляла було недостатньо для таких коштовних придбань. Допитана у судовому засіданні відповідно до ст. 184 ЦПК України свідок [PERSON] показала, що всі спірні транспортні засоби були придбані за спільні кошти під час їх з відповідачем шлюбу. Оскільки проживає з [PERSON] в одному домогосподарстві, то знає, що на даний час він користується автомобілем марки «Гольф», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], та причепом, д/н 22 60 НМ. Куди поділися решта спірних транспортних засобів їй невідомо, оскільки останній час у користуванні відповідача їх не бачила, хоча ні участі у відчуженні таких не брала, ні коштів від продажу як тодішня дружина відповідача не отримувала. У судовому засіданні допитаний відповідно до ст. 184 ЦПК України свідок [PERSON] показав, що всі транспортні засоби, крім причепу, були придбані ним за особисті кошти, хоча й за час перебування у шлюбі. Так, на момент одруження йому належали два автомобілі марки «ВАЗ», за кошти від продажу яких ним було придбано автомобіль марки «Мерседес». Після продажу такого, він придбав автомобіль марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, а після його відчуження «Фольксваген Гольф-3», 1994 року випуску, яким й користується на даний час. Щодо транспортного засобу марки «Ікарус», то такий він придбав за 10 000 грн., полагодив його та використовував у підприємницькій діяльності, згодом продав (за час шлюбу), а кошти разом з позивачем витратив на потреби їх спільних дітей, про що їй достеменно відомо. Автомобіль марки «Фольксваген Гольф-2» та автобус марки «Ікарус» були відчужені ним по дорученню, тому за обліками «ДАІ» значаться зареєстровані за ним. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що змінений позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Встановлено, що 30 травня 1987 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Рішенням Перечинського районного суду від 20 червня 2013 року, вказаний шлюб розірвано (а. с. 9). За час шлюбу сторонами було придбано автомобілі марки «Фольксваген» моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER], та моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], а також причіп, д/н 22 60 НМ, що підтверджується копією договору купівлі-продажу автобуса від 08 квітня 2004 року, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та копіями облікових карток приватного ТЗ № 10046, 70664, 2440-2, 2260 (а. с. 10, 100, 101, 226). Згідно висновку експерта № 23/166 від 09 вересня 2015 року на час розгляду справи дійсна вартість автомобілів марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], може становити 67 034,53 грн.; марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER], 45 793,73 грн.; автобуса марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], 71 500 грн., та причепу, д/н 22 60 НМ, 3 187,98 грн. (а. с. 108-136). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. У відповідності до ст. 22, ч. 1 ст. 28 КпШС України, в редакції яка діяла на час набуття сторонами у власність вказаних транспортних засобів, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені у ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] вказує на те, що вищевказане майно, а саме, автомобілі марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], та марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER], придбано за його особисті кошти, виручені від продажу автомобілів, які належали йому до укладення шлюбу, а також автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], за його особисті кошти для здійснення підприємницької діяльності, та є його особистим майном. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічні норми, містяться й у КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. У той же час будь-яких доказів з цього приводу відповідачем не надано. Таким чином, ураховуючи, що автомобілі марки «Фольксваген Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], та марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER], автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], та причіп, д/н 22 60 НМ, були придбані сторонами під час шлюбу, а відповідач не довів, що зазначене майно належить йому на праві особистої власності, тому суд приходить до висновку, що вищезазначене майно є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки у матеріалах справи немає будь-яких відомостей про домовленість між сторонами з приводу часток у їх спільній сумісній власності, між [PERSON] та [PERSON] також не укладався шлюбний договір, тому суд приходить до висновку, що їх частки у майні є рівними, а саме у кожного 1/2. Разом з цим, як розяснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Так, автомобіль марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, д/н [NUMBER], та автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н [NUMBER], фактично відчужені по дорученню та відсутні у реальному володінні сторін, на чому наголошує відповідач, у звязку з чим відповідно і не могли бути надані сторонами як обєкти дослідження при проведенні автотоварознавчої експертизи, тому суд позбавлений можливості реального їх поділу, оскільки не можуть бути поділені речі, яких реально не існує. У свою чергу позивач, всупереч ст. 60 ЦПК України, не довела існування вказаних транспортних засобів, хоча й залишити їх за собою, як половину майна, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, категорично відмовилася. Однак, з врахуванням тієї обставини, що де-юре вищезазначені транспортні засоби рахуються за відповідачем і є обєктами права спільної сумісної власності, тому суд вважає за доцільне залишити їх у спільній частковій власності сторін з визначенням ідеальної частки кожному по 1/2. Що стосується решти наявних транспортних засобів, то оскільки причіп самостійно, без автомобіля, використовувати за його функціональним призначенням неможливо, тому суд вважає, що такі реальному поділу також не підлягають. Разом з цим, оскільки від пропозиції суду в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України про можливість внесення одним із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, сторони відмовилися, тому суд приходить до висновку, що в цьому спільному майні також слід визначити кожному ідеальну частку 1/2 та залишити автомобіль марки «Фольксваген Гольф-3», 1994 року випуску, д/н [NUMBER], та причіп, д/н 22 60 НМ, у спільній частковій власності сторін. Сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial