Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом та просить суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з вересня 2009 року до 17 вересня 2011 року та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 13 743,02 грн., частину коштів сплаченої за автомобіль ВАЗ 21144, державний номер [NUMBER], що належить відповідачу. Позовні вимоги мотивуються тим, що 19 березня 2008 року відповідачем по справі було укладено кредитний договір для отримання коштів на купівлю автомобіля ВАЗ 21144 з ВАТ «Державний ощадний банк України». Період дії даного кредитного договору становив до 19.03.2013 року. На отримані в кредит кошти відповідачем було придбано та зареєстровано на своє ім'я легковий автомобіль ВАЗ 21144, державний номерний знак [NUMBER]. З вересня 2009 року позивачка та відповідач по справі [PERSON] почали мешкати однією сім'єю без реєстрації шлюбу та проживали в [ADDRESS] працювали удвох в місті Києві. В 2011 році позивачка завагітніла і 17 вересня 2011 року сторони зареєстрували шлюб в органі РАЦСу. Після реєстрації шлюбу вони почали проживати в місті Шостка Сумської області за місцем реєстрації позивачки. [INFO] року у подружжя народився син [PERSON]. Позивачка зазначає, що увесь час, з вересня місяця 2009 року і по час офіційної реєстрації шлюбу сторони мали спільний бюджет з якого на виконання умов кредитного договору № 2203/3477 ними сплачувались щомісячні платежі. Після реєстрації шлюбу вони продовжили погашення кредитної заборгованості відповідача із коштів їхнього сімейного бюджету. Відповідно до Довідки ПАТ філії Полтавського облуправління АТ «Держощадбанк» №707 від 19.09.2014 року - кредит за договором був достроково погашений 14 лютого 2012 року. Відповідно ж до додатків до цієї Довідки, загалом з вересня місяця 2009 року (часу коли позивачка з відповідачем почали мешкати однією сім'єю без реєстрації шлюбу) і до 14 лютого 2012 року, ними на погашення кредитної заборгованості за автомобіль належний відповідачу було сплачено коштів на загальну суму 27486,04 гривень. 29 травня 2014 року за рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області шлюб між сторонами розірвано і сторони проживають окремо. На даний час автомобіль перебуває у відповідача, тому позивачка посилаючись на ст. ст. 70, 74 СК України, вважає, що він має сплатити позивачу половину даної суми 13743,02 грн. Позивачка та її представник [PERSON], в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, мотивуючи тими ж самим обставинами. Зокрема позивачка пояснила, що заперечення відповідача стосовно невизнання даного факту вважає умисними та безпідставними з огляду на наступне. На початку сімейного проживання з вересня 2009 року, відповідач вишукав житло для їх сумісного проживання, оскільки він на той час вже 3 роки проживав в Києві. Таке житло він знайшов і вони разом наймали квартиру в [ADDRESS] власник якої є [PERSON], який при з'ясуванні щодо допиту його в якості свідка він їй відповів відмовою надати свідчення стосовно даного факту. Вважає, що оскільки [PERSON], відмовився надати свідчення та повідомив суд, що має хворобливий стан здоров'я та просить його в подальшому не турбувати, що унеможливлює допитувати його в якості свідка в тому числі й за судовим дорученням, тому відмовилась від цього заявленого свідка. Позивачка пояснила, що незважаючи, що [PERSON], відмовився надати свідчення, вона зазначає, що проживаючи в квартирі [PERSON], відповідач представив її вказаному власнику як свою дружину, розраховувались за наймане житло разом: як вона так і відповідач, тобто, коли у кого був для цього час. Власника квартири бачили щодня. Сімейний бюджет у них був спільний, вона працювала в м. Києві продавцем в ТОВ «Комплекс мереж ресторанів», офіційно там же й працював відповідач. За час проживання ніяких речей побуту не купували, користувалися найманим, купували тільки їжу, одежу, харчувалися разом. Кошти зберігалися разом, із яких вони оплачували наймане житло, сплачували кредит, купували харчі, а також вона відкладала кошти на так званий «чорний день», всього відклала в сумі 10 тис.грн. Вважає, що даний факт підтверджений свідком [PERSON], її сестрою, яка хоча і сплутала рік при дачі свідчень в суді, зазначивши 2010 замість 2009 р., оскільки на її думку сестра була заклопотана вихованням малолітньої дитини, проте підтвердила факт такого проживання, а також її мати, яка допитана в якості свідка теж підтвердила факт їхнього проживання однією сім'єю, хоча і частково, також переплутавши рік, її свідчення в тому, що відповідач подарував на день народження майбутній тещі 1000 грн., на думку позивача свідчить той факт, що між позивачкою та відповідачем були сімейні відносини, а заперечення матері факту проживання однією сім'єю з відповідачем вважає, що мати дала свідчення проти неї з особистих міркувань. Крім цього, позивачка також зазначає, що з початку сумісного проживання з відповідачем, тобто з вересня 2009 року, вони разом планували вагітність та народження дитини. На обліку по вагітності перебувала в м. Шостці з 3-х місяців і в її медичній карточці відповідач записаний як її чоловік, однак, надати ці відомості також не вважається можливим. Стосовно спірного автомобіля пояснила наступне. Від відповідача їй відомо, що його автомобіль знаходиться в м. Миргороді Полтавської області. Під час сумісного проживання восени 2009 року автомобіль був переправлений з м. Миргорода в с. Ображіївку Шосткинского району та зберігався в гаражі у її матері по [ADDRESS] В травні 2012 року, відповідач їй повідомив, що автомобіль знаходиться у оренді на таксі у його знайомого [PERSON] Тому вона вважала, що автомобіль знаходиться саме у оренді, а не проданий. У справи відповідача щодо автомобіля вона не вникала. На її картковому рахунку знаходились кошти сім'ї більше 40 000 грн. які приблизно складалися з наступних надходжень: - 25 000 грн., - допомога по народженню дитини + 5 000 грн. декретна відпустка + допомога по догляду за дитиною до 3-х років, але скільки саме не пам'ятає, + кошти за автомобіль приблизно 11 000 грн., які перераховував [PERSON], а також 10 тис. грн.., які вона відкладала на «чорний день». З цього рахунку вона знімала та витрачала кошти , а також і поповнювала рахунок їх надходженням. Потім вона обміняла на валюту в євро та отримала 4 000 євро., які поділила порівну з відповідачем. Надати роздруківку з карткового рахунку про рух коштів в тому числі й за автомобіль від [PERSON], вона не має можливості, оскільки рахунок вже закритий (заблокований) і установа банку їй відмовила. Доводи відповідача про те, що автомобіль проданий не є належним доказом, оскільки не надано договору купівлі-продажу, а позивачка має на отримання коштів на виникнення боргових зобов'язань згідно довідки банку, які сплачувалися під час сімейного проживання. Відповідач та його представник [PERSON], позов не визнали в повному обсязі. Зокрема відповідач суду пояснив, він заперечує факт проживання однією сім'єю з позивачкою з вересня 2009 року. Він дійсно знімав вказане житло. Він працював та сплачував кредит. Відносини з позивачкою мали форму зустрічей, позивачка проживала на іншій квартирі, що також свідчила її мати, а спільно почали проживати коли позивачка вже була вагітною. Потім подружнє життя не склалося і він звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу. Наприкінці травня 2012 року наймане житло передано власнику. Автомобіль він продав без нотаріального посвідчення своєму знайомому [PERSON], за 40 000 грн.. т.я. всю суму він одразу не міг сплатити, тому з ним була домовленість, що після сплати всієї суми він отримає документи на автомобіль. [PERSON], одразу сплатив позивачці 16 000 грн., а решту перераховував на платіжні картки як на його так і на картку позивачки. На початку 2014 року [PERSON], повністю сплатив всю суму. Спільні кошти забрала позивачка та поклала на свій рахунок на якому також були й кошти за автомобіль 20 000 грн. Потім позивачка обміняла їх на 4 тис. евро., із яких одну тисячу віддала йому, а 3 забрала собі. Тому вважає кошти поділеними. Зазначені позивачкою свідки: сестра та її матір не є належними доказами, оскільки їх покази плутані та протирічать показам позивачки. На день народження матері позивачки він дарував кошти, але цей факт на його думку не доводить вимог позивачки. Позивачка не надала ніякого розрахунку щодо зарахування коштів на її картковий рахунок. Проте, свідок [PERSON], дав свідчення, що він перераховував кошти на картковий рахунок позивачки, про що свідчать частково збережені квитанції надані свідком. Зазначена позивачкою сума отримана за автомобіль збігається з квитанціями що їй перераховувалися на картковий рахунок. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], та [PERSON], суду пояснили наступне. Зокрема свідок [PERSON], пояснила, вона є матір'ю позивачки. В 2009 році дочка проживала в м. Києві на найманій квартирі сама. Влітку 2009 року вона приїжджала до дочки, яка проживала в найманій квартирі з її власницею. Дочка приїжджала додому на вихідні дні приблизно один раз на місяць. Під час одного з таких приїздів повідомила її, що вона познайомилася з [PERSON] на роботі, тобто відповідачем по справі, вони зустрічаються з ним протягом 2009-2010 р., цивільним шлюбом не проживали. Також говорила, що у [PERSON] є автомобіль за який він сплачує кошти по кредиту. В 2011 році дочка їй сказала, що вони проживають з [PERSON] на найманій квартирі та планують дитину. Після народження онука, дочка та зять їй повідомили, що вони вирішити продати автомобіль знайомому [PERSON] [PERSON] за 40 тис. грн., оскільки [PERSON] постійно знаходиться на роботі. За оренду автомобіля ніякої розмови не було. В 2011 році приїжджав [PERSON] зі своїм тестем. За першої зустрічі домовилися переоформити автомобіль після закінчення повної оплати та сплатили 3-ю частину. Вона бачила як розраховувалися за автомобіль. Зі слів дочки та зятя їй відомо, що виручені кошти вони поклали в банк під проценти, потім переоформили в інший банк та перевели в 4 тис. євро, куди входили гроші сплачені за автомобіль. У дочки був свій картковий рахунок, скільки на цьому рахунку було грошей вона не знає. Був також окремий рахунок куди перераховувались виплати на дитину. Дочка їй також говорила, що [PERSON] перерахував кошти на її картку. Оскільки сімейне життя дочки не складалось, то всі справи йшли до розірвання шлюбу, тому, дочка забрала всі гроші, оскільки у неї є дитина. Зять їй дарував на день народження гроші - 500-1000 грн. Автомобіль дійсно з осені 2009 року перебував на зберіганні в гаражі за місцем її мешкання в с. Ображіївка. Вона приїжджала до дочки в Київ один раз. Свідок [PERSON], пояснила, вона є сестрою позивачки. Її сестра проживала в м. Києві. Вона була у неї в гостях весною в 2009 року в найманій квартирі один день. Меблі були власника квартири. На її думку сестра з [PERSON] мешкали разом як сім'я. Разом готували їжу та спали. В 2010 році вони були в гостях у матері. Під час вагітності сестра з [PERSON] мешкали у матері. Зі слів сестри [PERSON] мав у власності автомобіль, в подальшому зі слів матері автомобіль продали. З телефонної розмови їй відомо, що у сестри були грошові накопичення. Свідок [PERSON], пояснив, що відповідач по справі є його знайомий з 2003 року. В кінці травня 2012 року він у відповідача купив автомобіль ВАЗ 21144 за 40 тис. грн. Нотаріально документи не посвідчувались. Одразу 16 тис. грн. заплатив позивачці, потім кожного місяця перераховував через Приватбанк на карткові рахунки як позивачки так і відповідача по 1000 грн., іноді більше, але більшість коштів перерахував позивачці більше 20 тисяч грн. Надав суду оригінали квитанцій які у нього збереглись, решта квитанцій не збереглась. На даний час автомобіль знаходиться у нього разом з технічним паспортом на автомобіль. Він провів повний розрахунок за автомобіль, здійснивши останній платіж 24.02.2014 року на картковий рахунок позивачки. Для переоформлення автомобіля необхідно 4 тисячі грн., які на даний час він вже зібрав. Раніше у нього такої можливості не було, оскільки у нього 3-є дітей, жінка не працює. Позивачка на початку 2015 року телефонувала йому та вимагала ще 20 тис. грн. Чи проживав відповідач з позивачкою однією сім'єю йому не відомо. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають за недоведеністю вимог, із слідуючих підстав. Згідно копії кредитного договору № 2203/3477 від 19 березня 2008 року вбачається, його укладання між ВАТ «Державний ощадний банк України» філії Миргородського відділення № 3088 Полтавської області, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1244 та фізичною особою [PERSON] укладений Договір про надання Позичальнику [PERSON] на умовах цього Договору Кредит в сумі 30990.00 грн., з їх поверненням, а також зі сплатою процентів за користування Кредитом в розмірі 15% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором. Кредит надається на 60 місяців з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 19 березня 2013 року ( а.с.5-8). Згідно довідки Державного ощадного банку України від 19.09.2014 року № 707 Позичальником [PERSON] сплачено повністю 14 лютого 2012 року, заборгованість за кредитом, відсоткам, штрафами та пенями відсутня про що свідчать додатки до довідки 1-4 (а.с.9-36). Згідно Договору № 5-048/09 від 16.03.2009 року вбачається його укладання добровільного страхування наземного транспорту (а.с. 37-39). Згідно копії свідоцтва про шлюб від 17 вересня 2011 року вбачається укладання шлюбу між сторонами 17 вересня 2011 року за актовим записом № 361 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції у Сумській області( а.с.3). Згідно рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано за позовом [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки ЖЕД від 13.08.2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] мешкає з 2011 р. по [ADDRESS] разом з позивачкою [PERSON] ( а.с. 40-41). Згідно наданих оригіналів квитанцій свідком [PERSON], вбачається наступне перерахування коштів на рахунок позивачки [PERSON] [NUMBER]: 30.03.2013 р. - 1990.00 грн. 31.10.2013 р.- 995.02 грн. 18.11.2013 р. - 995.00 грн. 27.01.2014 р. - 1990.05 грн. 27.02.2014 р.- 3980.00 грн. 27.03.2014 р. - 1990.00 грн. ---------------------------------- Всього: 11940.07 грн. без урахування комісії. Перерахування коштів на рахунок відповідача [PERSON] [NUMBER]: 02.07.2012 р. - 995.00 грн. 31.07.2012 р. - 995.00 грн. 28.08.2012 р. - 1005-00 грн. 29.09.2012 р. - 995.00 грн. 25.10.2012 р. - 1000.00 грн. 23.11.2012 р. - 995.00 грн. 26.12.2012 р. - 995.00 грн. ----------------------------------------- Всього: 6980.00 грн. без урахування комісії. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 2 ст. 3 СК «сім'ю утворюють особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки». Тобто, у фактичному шлюбі між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет. Аналізуючи доводи сторін та свідків, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факту фактичних шлюбних відносин та ознак сім'ї у повному обсязі юридичного значення, що саме майно придбане одразу на двох або в подальшому врегульовано питання щодо його належності сім'ї, або визначає окремі умови, за яких може виникнути на це право саме з вересня 2009 року. Позивачка лише обмовилась постатейними фразами з посиланням на ст. 70, 74 СК України щодо поділу майна. Доводи позивачки про одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім'єю без наявності інших ознак сім'ї. Так позивачкою не надано жодного доказу, який необхідно доводити та який би відповідним чином підтверджував факт: чи мали сторони свій сімейний бюджет на якій вони розраховували, з чого саме складався їхній сімейний бюджет, яка саме була заробітна плата кожного члена сім'ї, чи вносилася кожним заробітна плата в сімейний бюджет, з чого складалися доходи, яким чином використовувалися ці доходи, що саме придбалось за спільні кошти, яка участь кожної сторони в цьому, в чому саме полягало пов'язання спільного побуту сторін. Крім того, не надано також жодного доказу стосовно взаємних прав та обов'язків, що притаманні сім'ї, які б свідчили про взаємну турботу одного за одним, відповідальність одного перед одним за свою поведінку, сприяння до отримання відповідної освіти, набуття кваліфікації, просування по роботі, захисту тих чи інших інтересів, матеріального утримання один одного в натуральній або грошовій формі чи матеріальної підтримки у вирішенні питання щодо нужденності один одного, чи планів на майбутнє і в чому саме це полягало. Так, позивачка стверджує, що вона почала проживати з вересня 2009 року і проживала по день укладання шлюбу. Проте відповідач зазначає, що їхні відносини мали форму зустрічей на його квартирі, а почали проживати, коли вже позивачка була вагітною. Свідки, [PERSON], [PERSON], які за вказаний період були у позивачки в гостях всього один раз кожна по одному дню, надали суду не чіткі, не впевнені, різноречиві та плутані з цього факту покази, зазначаючи «не відомо, не знають», або пояснюючи зі слів позивачки, оскільки не були безпосередніми учасниками відповідних тих чи інших відносин сторін, тому не змогли відповідним чином підтвердити ту чи іншу обставину. Покази цих свідків гуртуються лише на особистих уявах, розповіді від самої позивачки. Аналізуючи покази цих свідків, суд дійшов висновку про неналежність цього доказу, тобто не є безпосереднім доказом, якій би свідчив про беззаперечне підтвердження дійсності цього факту. Заявлений свідок [PERSON], який проживає в [ADDRESS] як зазначає позивачка, у якого сторони деякий час проживали, взагалі відмовився надати свідчення стосовно даного факту та повідомив суд особистою заявою, додавши довідку лікарняної установи, що має хворобливий стан здоров'я та просить його в подальшому не турбувати, що унеможливлює допитувати його в якості свідка, в тому числі й за судовим дорученням, тому позивачка відмовилась від цього заявленого свідка. Враховуючи викладене, залишається спірним термін проживання, а саме строк з якого позивачка зазначає, що на її погляд вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Доводи позивачки та свідків, про те, що сторони разом спали в одному ліжку, вона готувала їжу та проживала з відповідачем, тобто на її уяву проживала у фактичних шлюбних відносинах на увагу суду не заслуговують, оскільки для цього необхідно довести не сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, а факт трудової участі обох фактичних чоловіка й дружини та довести належним чином. Проте, позивачка жодного доказу не надала, посилаючись на ту обставину, що вони разом проживали. Доводи позивачки про планування вагітності та те, що в її медичній карточці відповідач записаний як її чоловік, також належним чином не доведені, не надані на огляд суду будь-які фактичні докази, а тому також ці доводи є неналежними доказами. Посилання позивачки на те, що відповідач дарував її матері на день народження певну суму грошей, як доказ сімейних відносин, на увагу суду не заслуговують, оскільки ніяким чином не свідчить про невід'ємну частину сімейних відносин. Відповідачем ця обставина не оспорюється, а оспорюється факт доказу спільних сімейних відносин, що пов'язані побутом. Відповідно до ст. 21 СК України проживання однією сім'єю жінки і чоловіка без оформлення шлюбу не є підставою для виникнення в них прав і обов'язків подружжя. Фактичне спільне проживання не вважається шлюбом, а тривалість фактичних шлюбних відносин і характер подружніх зв'язків між їх учасниками (були вони серйозними чи випадковими) не мають правового значення. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, про відсутність між сторонами у юридичному розумінні щодо змісту фактичних шлюбних відносин та взагалі поняття сім'ї за вказаний період. На підтвердження доводів позивачки, що її власні кошти вносилися по кредиту за час зазначеного нею фактичного проживання, доказів не надано, не надано й розрахунку щодо зазначеної суми з відповідним підтвердженням, суд зазначає, що на конкретне запитання суду щодо надання роздруківки з банківської картки, позивачка відповіла відмовою та закриттям рахунку. Вищезазначений кредитний договір та додатки до нього свідчать, що стороною в ньому виступає виключно відповідач і ніяким чином не містить будь-які умови щодо визначення статусу позивачки. Що стосується спірних коштів за час перебування в шлюбі, з 17.09.2011 року по день остаточного розрахунку з банком 14 лютого 2012 року, які є спільними грошовими коштами подружжя, суд зазначає наступне. Як пояснила сама позивачка у неї був картковий рахунок, який з її слів на даний час закритий, на який [PERSON], перераховував кошти за куплений ним автомобіль, пояснивши, що ці кошти за її підрахунками становлять близько 11 000 грн. Цей факт підтвердив і відповідач, а також сам свідок [PERSON], та частково мати позивачки. Цей факт також підтверджується оригіналами квитанцій наданими свідком [PERSON], що становить 11940.07 грн. Також позивачка пояснила, що на її картковому рахунку було 40 000 тис. грн., які вона потім обміняла на 4 тис. євро, і в цю суму входили крім інших коштів також і кошти за автомобіль. Із цих 4 тис. євро, вона частково добровільно поділилася з відповідачем. Таким чином позивачка підтвердила факт отримання коштів на її особистий рахунок за автомобіль, якими розпорядилася на свій розсуд. Заперечення позивачки про те, що 4 тис. євро не є предметом спору на увагу не заслуговують, оскільки позивачка отриманими коштами за автомобіль розпорядилася на свій розсуд, зокрема здійснила валютні операції. Посилання позивачки на те, що за відсутності договору купівлі-продажу автомобіля, цей доказ не є належним, на думку суду на увагу не заслуговують, оскільки хоча офіційно такий договір не укладався, проте, факт перерахування та зарахування відповідних коштів саме на картковий рахунок позивачки підтверджується відповідними квитанціям [PERSON] Враховуючи, що надані квитанції підтверджують перерахування на картковий рахунок позивачки 11940.07 грн., а позивачка рахує стягнення за період починаючи з вересня 2009 року в сумі 13743, 02 грн., за який в судовому засіданні підтвердження не знайшло, тому на думку суду, вважається доведеним той факт, що позивачка отримала компенсацію вартості частки автомобіля.

Outcome: dismissed