Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивачка за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 27.09.2004 року, періодично уточнюючи свої позовні вимоги , остаточно уточнивши свої позовні вимоги 12.03.2008 року (том справи 2 арк.136-138), відмовившись 22.06.2010 року від позовних вимог стосовно визнання неправомірним рішення Дзержинського РВК м. Харкова від 22.10.2004 року № 168/1. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом 29.11.2004 року, уточнивши позовні вимоги 01.06.2005 року, остаточно уточнивши свої позовні вимоги 19.02.2008 року (том справи 2 арк.справи 117-120), відмовившись 25.06.2010 року від позовних вимог стосовно визнання заповіту [PERSON] недійсним та від вимог про призначення посмертної психіатричної експертизи. По справі було постановлено судове рішення 29.01.2007 року, яке скасоване на підставі ухвали справи Апеляційного Суду Харківської області від 05.06.2007 року з направленням справи на новий розгляд. В провадження цього складу суду справа надійшла 19.06.2007 року. Позивачка за первісним позовом [PERSON] (відповідачка за зустрічним) та її представник за дорученням [PERSON] уточнені позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Зустрічний позов не визнали, наполягаючи на тих обставинах, що небіжчику [PERSON] на момент його смерті фактично належала ? частина спірної квартири, бо шлюб між ним та [PERSON] був 21.09.1982 року зареєстрований юридично, а фактично повни мешкали разом до цього часу і сплачували паєнакопичення сумісно. Батько позивачки за первісним позовом та чоловік відповідачки за первісним позовом фактично був зареєстрований в спірній квартирі з 20.12.1983 року до моменту смерті в 2004 році. За кооперативну квартиру було сплачено в 1991 році в повному обсязі 7928,00 карбованців СРСР. Відповідачка за первісним позовом [PERSON]Е.(позивачка за зустрічним) та її представник за дорученням [PERSON] уточнені позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі, проти первісного позову в повному обсязі заперечували, мотивуючи свої доводи тими обставинами, що позивачка за зустрічним позовом [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 21.09.1982 року, на той час він працював начальником підрозділу в Дзержинському РВ ХМУ УМВС України , його заробітна плата була незначною, він сплачував аліменти на утримання доньки [PERSON], надав допомогу, позивачка сплатила перший внесок за кооперативну квартиру у той час ,коли перебувала у шлюбі з першим чоловіком [PERSON], який був капітаном дальнього плавання , вони заробляли гарні кошти та сплатили перший внесок за кооперативну квартиру 14.09.1979 року ,а шлюб між нею та колишнім чоловіком розірвано 05.01.1982 року. В той час суму сплаченого паю вона та її колишній чоловік поділили навпіл. [PERSON] за життя пиячив, затівав свари та бійки , у зв»язку з чим вона була змушена переїхати для подальшого помешкання до своєї матері, коли дізналася про його смерть, то повернулася додому, але весь час не може попасти до своєї квартири, бо туди її не пускає [PERSON], донька померлого. Відповідачі за первісним позовом Дзержинська районна в м. Харкові ради, Виконавчий комітет Дзержинської районної в м. Харкові ради, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про час судового засідання попереджені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили, в судове засідання не з»явилися. Треті особи : ЖБК «Олексіївський-2», Орган опіки та піклування Дзержинського РВК м. Харкова, Шоста Державна Харківська нотаріальна контора , Десята Харківська державна нотаріальна контора судове засідання не з»явилися, про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Звернулися до суду з заявою про можливість розгляду справи за відсутністю представника, орган опіки та піклування просив суд постановити рішення, ураховуючи права неповнолітніх дітей на житло. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, ознайомившись з волевиявленням третіх осіб по справі, вислухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи , дослідивши оригінали документів ЖК «Олексіївський -2» стосовно виплати членами кооперативу пайових внесків, суд приходить до наступного : На підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , яке видане Дзержинською районною в м. Харкові радою 22.10.2004 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради від 12.10.2004 року № 168/1 [PERSON] (відповідачка за зустрічним позовом) набула право власності на трикімнатну ізольовану квартиру загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 45,69кв.м., рік забудови 1980 в Житловому кооперативі «Олексіївський-2». Вищевказана квартира на підставі ордеру №00727 серії С, який видано 10.04.1981 року виконкомом Київської районної ради народних депутатів м. Харкова була надана в користування [PERSON] (після укладання шлюбу [PERSON] ) на склад сім»ї [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] - чоловік, [PERSON] сестра. Спірна квартира розташована по вул.. Архітекторів (нині пр. Л. Свободи №39-б в м. Харкові)в ЖБК «Олексіївський -2»(том справи 1 арк.справи 34). Згідно з довідкою ЖК «Олексіївський -2» від 13.11.2004 року № 197 [PERSON] заплатила перший пайовий внесок в вересні 1979 року (том1 арк.32) в сумі 3155,00 карбованців СРСР. Загальна вартість трикімнатної кооперативної квартири №21 складала 7928,00 карбованців СРСР. Факт сплати першого пайового внеску саме [PERSON] підтверджується також квитанцією (талон для об»яви) №61 від 14.09.1979 року (т.с.1 арк.33). Шлюб з [PERSON] відповідачка за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] (нині [PERSON]Е.) розірвала 05.01,1982 року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію розірвання шлюбу № 06, який виконано 05.01.1982 року Фрунзенським райвідділом ЗАС м. Харкова (арк..справи 65 том справи1). 21 вересня 1982 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується актовим записом 802 від 21.09.1982 року, який виконано Комінтернівським районним відділом ЗАГСУ м. Харкова (т.с1арк.66) Згідно з довідкою ЖК «Олексіївський-2» від 13.11.2004 року № 198 [PERSON] було прописано (нині зареєстровано) за адресою [ADDRESS] з 20.11.1983 року , знято з реєстрації 28.09.2004 року у зв»язку зі смертю(том справи 1 арк.64) [PERSON] помер 11.08.2004 року, що підтверджується актовим записом №896 від 12.08.2004 року, який виконано міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4-3Харківського Обласного управління юстиції (т.с.1 арк.с.51). Згідно з заповітом від 16.06.2004 року, який посвідчено за місцем проживання заповідача приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр нотаріальних дій за №2861, [PERSON] зробив на випадок своєї смерті наступне розпорядження «Я, [PERSON] ,ідентифікаційний номер [NUMBER], [INFO], уродженець [INFO], що мешкаю в м. Харкові , пр-кт Л. Свободи буд 39 «б» кв.21 на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: все моє майно де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право заповідаю дочці [PERSON]». Таким чином, суд приходить до висновку , що за життя небіжчик [PERSON] розпорядився також і тим майном, що на момент смерті йому буде належати по закону, тобто на час укладання заповіту ,заповідач усвідомлював ті обставини ,що під час шлюбу з [PERSON] він мав право на ті пайові внески, які перебуваючи в шлюбі, сумісно з дружиною сплачували за кооперативну квартиру в ЖК «Олексіївський2» і за яку було виплачено в повному обсязі в січні 1991 року. [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується актовим записом про реєстрацію народження, який виконано Чугуївським райзагс Харківської області за №353 від 24.11.1973 року(арк..справи6 том 1) Після укладання шлюбу змінила прізвище спочатку на Роганську, а потім на [PERSON] . Факт родинних стосунків підтверджується і самим заповітом від 16.06.2004 року і сторони цей факт не оспорювали і визнали. Згідно з довідкою ЖК «Олексіївський 2» від 13.11.2004 року № 199(т.с.1 арк.48). сплата пайових внесків (паєнакопичення) проводилась наступним чином: Перший внесок 3155,00 карбованців СРСР, 1981-1984 роки 2063,80 карбованців СРСР, 1984-1987 роки 480,00 карбованців СРСР, 1988-1989 роки 342,00 карбованці СРСР, 1989-1990 роки 1461,50 карбованців СРСР, Січень 1991 року 15,50 карбованців СРСР, довідкою ЖК «Олексіївський -2» від 13.11.2004 року № 197 (т.с.1 арк.32) підтверджено, що в січні 1991 року сплачено останній пайовий внесок 15,50 карбованців СРСР. Таким чином, станом на січень 1991 року вартість кооперативної квартири [ADDRESS] в повному обсязі 7928,00 карбованців СРСР. З досліджених судом оригіналів матеріалів документів ЖК «Олексіївський -2» стосовно виплати членами кооперативу пайових внесків встановлено, що облік сум сплати пайових внесків за кожний рік окремо не існував. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Судом неодноразово було роз»яснено сторонам вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тим обставинам, що докази в цивільних справах подаються сторонам ,а судом тільки оцінюються ,як і ті обставини, що суд не має вийти за межі позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку ,що ні позивачка за первісним позовом [PERSON] ні позивачка за зустрічним позовом [PERSON] в повному обсязі свої позовні вимоги суду не довели, належних доказів суду не надали. Суд приходить до висновку, що виходячи з тих обставин, що в період з 1981 року ,як вказано в довідці ЖК «Олексіївський 2» від 13.11.2004 року № 199(т.с.1 арк.48) по 1984 рік сплачено пайові внески в сумі 2063,80 карбованців СРСР, суд враховує цей період станом з 01.01.1981 року по 01.01..1984 року , тобто виходячи з встановлено календарного періоду. Суд вважає доводи відповідачки за первісним позовом [PERSON]Е.(позивачка за зустрічним) та її представника за дорученням [PERSON] в тій частині , що до 21.09.1982 року [PERSON] сплачувала пайові внески власноруч такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Таким чином , спірним періодом є саме вищевказаний період 12 місяців 1981 року, 12 місяців 1982 року, 12 місяців 1983 року, тобто 36 календарних місяців. Таким чином, до укладення шлюбу з [PERSON] (21.09.1982 року) [PERSON]Е.(до шлюбу [PERSON]Е.) сплачувала пайові внески самостійно. Суд приходить до висновку, що у зв»язку з відсутністю сумарних вказівок ЖК «Олексіївський2» по періодам сплати, суму сплачених за цей період пайових внесків слід поділити рівноцінно по місяцям , визнавши середньомісячну суму 2063,80 карбованців СРСР : 36 місяців = 57,33 карбованці СРСР сплачено щомісячно, тобто самостійно [PERSON] сплатила за 12 місяців 1981 року та за 9 місяців 1982 року( 21 місяць * 57,33 карбованці СРСР= 1203,90 карбованців СРСР. Таким чином, суд приходить до висновку, що після укладення шлюбу з [PERSON] ,[PERSON] сплатила пайові внески за період з 01.12.1982 року до 01.01.1984 року в сумі 2063,80карб. СРСР- 1203,90= 859,90 карбованців СРСР. Таким чином суд приходить до висновку , що до спільного майна подружжя, яке набуте в шлюбі відносяться пайові внески в сумі 859,90карб.СРСР за період з 01.10.1982 року по 01.01.1984 року, за період з 01.01.1984 по 31.12.1987 року в сумі 480,00 карбованців СРСР, за період з 01.01.1988 року по 31.12.1989 року в сумі 342,00 карбованці СРСР, за період з 01.01.1989 року по 31.12.1990 року в сумі 1461,50 карбованців СРСР, та сплачені в січні 1991 року 15 крбв.50 копійок СРСР остаточного пайового внеску, що дорівнює в загальній сумі пайових внесків сплачених подружжям під час шлюбу 7928 карбованців СРСР вартість квартири 3155,00 перший внесок-1203,90 сплачених [PERSON] особисто = 3569,10 карбованців СРСР Майно, яке набуте подружжям під час шлюбу підлягає розділу між ними з урахуванням тих обставин, що частки кожного з подружжя є рівними. Таким чином, під час шлюбу подружжям сплачено пайових внесків на суму 3159,90, тобто кожному з них належить ? частина , що дорівнює 3569,10: 2= 1784,55 карбованців СРСР. З урахуванням вищевикладеного ,суд приходить до висновку, що [PERSON] самостійно , до шлюбу було сплачено 3155,00 карбованців СРСР першого внеску та 1203,90 карбованців СРСР пайових внесків за період з 01.01.1981 року по 30.09.1982 року = 4358,90 карбованців СРСР. Також їй належить ? частина пайових внесків сплачених за період після укладання шлюбу з [PERSON] з 01.10.1982 року до січня 1991 року (час сплати остаточного внеску) 1784,55 карбованців СРСР. Таким чином, частина сплачених [PERSON] пайових внесків складає 4358,90+ 1784,55 карбованців СРСР = 6143,45 карбованців СРСР. Суд приходить до висновку, що [PERSON] під час шлюбу сплачено 1784,55 карбованців СРСР пайових внесків і, виходячи з вищевикладеного саме в цій частині за ним належить визнати право власності на частину квартири. Згідно з висновком судової будівельно - технічної експертизи №10387/371 від 09.10.2006 року ХНДІСЕ ім..[PERSON] на суму 1785,25 карбованців СРСР( суд вважає, що в підрахунку часток сплачених пайових внесків вкралася арифметична помилка) припадає площі 15,09 кв.м.(т.1 арк.справи 270) і ця площа складає 225/1000 частин спірної квартири. Судом було призначено додаткову судову будівельно- технічну експертизу (ухвала від 11.06.2008 року ) для з»ясування обставин і приведення ціни квартири до відповідного відношення в порівнянні з існуючими на той період цінами, але позивачка за первісним позовом [PERSON] вартість експертизи не сплатила, у зв»язку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами. Суд вважає різницю в сумі пайових внесків 1785,25- 1784,55=0,70 копійок СРСР не суттєвою та такою ,що не впливає на розмір визначеної частини квартири. Правовідносини між подружжям [PERSON] носили довготривалий характер, але позивачка за первісним позовом(донька померлого [PERSON]М.) звернулася до суду 27.09.2004 року після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року та Цивільного Кодексу України 2003 року на підставі чого суд вважає за можливе застосування норм Сімейного Кодексу України та Цивільного Кодексу України. На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин ,майно ,яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Згідно з ч 1. ст.24 КпШС України 1969 року майно, що належало кожному з подружжя до укладення шлюбу, а також отримане кожним з подружжя під час шлюбу в порядку дарування або в порядку спадкування є власністю кожного з них. Аналогічна норма має місце в ст . 57 Сімейного Кодексу України 2004 року ,якою ретельно регламентовані права дружини ,чоловіка на майно, яке набуто до шлюбу, законодавець до майна, яке є особистою приватною власністю дружини ,чоловіка відносить майно, яке набуто одним з подружжя під час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею ним за час шлюбу ,але за кошти, які належали їй ,йому особисто.. На підставі ч 2 ст.28 КпШС України 1969 року суд може визнати майно, яке набуто кожним із подружжя за час їхнього окремого проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно вимог ч 6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружина, чоловіка майно, набуте нею, ним, за час їхнього окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України ( та ст.22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин)об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі вимог ст.71 Сімейного Кодексу України «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому ,суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, які мають істотне значення» На підставі вимог ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу , застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня ,коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності». Згідно вимог ч 1 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим. Згідно ч 2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Таким чином, суд приходить до висновку ,що шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинено з часу смерті [PERSON], тобто з 11.08.2004 року. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).[PERSON] може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов»язковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто суд приходить до висновку, що частка є незначною і право власності на неї може бути припинено на підставі дотримання вимог ст.365 ЦК України, ст.71 СК України. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.» П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду» За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя(одного з них) до суду з таким позовом(ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.» На підставі вимог ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним(житловим) кооперативом ,є його власністю. Член житлового кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово - будівельного (житлового )кооперативу стає її власником. Згідно вимог п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.08.2008 року №8 « Про судову практику у справах про спадкування» якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то уразі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов»язки як забудовника входять до складу спадщини. У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача ,гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається квартира, дача ,гараж, садовий будинок ,інші будівлі і споруди. На підставі ст..1217 Цивільного Кодексу України спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом. На підставі вимог ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Суд не може погодитися з доводами представника позивачки за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] про необхідність застосування вимог ч 1 ст.1241 ЦПК та визнання за її довірителькою права власності ураховуючи її право на обовязкову долю в спадщині, на час смерті [PERSON] його дружина [PERSON] не буда непрацездатною особою, тому права на обов»язкову долю в спадщині в неї не виникло. Таким чином , суд приходить до висновку ,що 225/1000 частин квартири [ADDRESS] , які на час смерті [PERSON] 11.08..2004 року йому належали як частина пайового внеску сплачено під час перебування в шлюбі є спадковим майном і позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спадщину у порядку заповіту підлягають задоволенню частково, а саме в цій частині ,а не в ? частині квартири ,як вимагає позивачка за первісним позовом. Ті обставини, що на час смерті [PERSON] у нього виникло права на ? частину спірної квартири ,суд вважає такими ,що не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Стосовно позовних вимог позивачки за первісним позовом [PERSON] про визнання позивачки за первісним позовом та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] членами сім»ї [PERSON] на момент його смерті [PERSON], суд виходить з наступного: Ч 2 ст.3 Сімейного Кодексу України чітко визначено що сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним майном та мають взаємні права та обов»язки. З показань свідків з боку позивачки за первісним позовом [PERSON], [PERSON] суд вбачає, що [PERSON] проживала деякий час разом з батьком [PERSON] до його смерті, гуляла з дітьми у дворі тощо , але ці обставини не свідчать про наявність спільного майна та наявність взаємних прав. На підставі вимог ч 2 ст.9 СК України передбачено «особи, які проживають однією сім»єю , а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні(родинні) відносини за договором, який має бути укладеним у письмовій формі,….. Доказів тим обставинам, що між [PERSON] та його донькою [PERSON] був укладений такий договір суду не надано. Суд не може погодитися з доводами адвоката [PERSON] стосовно тих обставин, що згідно з вимогами ст.64 ЖК України до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. По-перше, ця норма Житлового Кодексу України регулює інші правовідносини, по-друге, ст.144 ЖК України регулюються взаємовідносини членів сім»ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу та мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Також права набувають особи, які вселилися в жиле приміщення будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім»ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім»ї члена кооперативу ,крім дружини, що має право на частину паєнагромадження , не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. На час смерті [PERSON] у нього існувала сім»я з [PERSON], з якою він спільно проживав, мав спільне майно, права та обов»язки по утриманню цього майна, бо забезпеченню один одного. Членом житлового кооперативу «Олексіївський 2» є [PERSON], цей факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні всіма дослідженими судом доказами по справі. Членом сім»ї [PERSON] , як члена житлового кооперативу «Олексіївський 2» ні [PERSON] ні її неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не з»являються. Родинні стосунки [PERSON], її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з [PERSON], який помер 11.08.2004 року засновані на вимогах Сімейного Кодексу України та традицій Українського народу і не можуть бути підтверджені або спростовані на підставі рішення суду, але ,суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя членом ЖК «Олексіївський2» не був , не зважаючи уваги на ті обставини, що він мав право за життя на частину квартири ,яка відповідає ? частині сплаченого ним паю. Суд вважає в цій частині позовні вимоги такими ,що задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог щодо покладення зобов»язання на КП « «Харківське міське БТІ» зареєструвати право власності за [PERSON],суд вважає, що ці позовні вимоги ,після набуття рішенням чинності, виходять з норм матеріального права і окремого затвердження не вимагають. Суд погоджується з доводами адвоката [PERSON] в тій частині, що на час виникнення спірних правовідносин діяли норми Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року № 697-Х11, який втратив чинність з 20.06.2008 року. Згідно зі ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Але суд приходить до висновку, що у зв»язку з введенням в дію Цивільного Кодексу України з 01.01.2004 року спірні взаємовідносини мають бути урегульовані на підставі саме Цивільного Кодексу України. Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, про виселення з самовільно зайнятої квартири без надання іншого помешкання, про визнання особистого права власності на квартиру [ADDRESS] у порядку сплати паєнакопичення , про визнання [PERSON], померлого 11.08.2004 року таким, що не набув права власності на квартиру [ADDRESS] за життя ,суд приходить до наступного: Виходячи з обґрунтування судом свого висновку щодо часткового задоволення первісного позову , яке має місце вище за текстом мотивувальної частини судового рішення, позовні вимоги [PERSON] про визнання особистого права власності на квартиру [ADDRESS] у порядку сплати паєнакопичення підлягають частковому задоволенні, а саме в частині визнання за нею права на 775/1000 частин спірної квартири, бо судом вже обґрунтовано на підставі чого [PERSON] за життя належало саме 225/1000 частин квартири. В іншій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, бо [PERSON] за життя набув право власності на 225/1000 частин спірної квартири у порядку сплати паєнакопичення (паєнагромадження) за період перебування в шлюбі з [PERSON]. Майном, яке належить йому на праві власності [PERSON] мав право розпорядитися, бо це передбачено вимогами ст.41 Конституції України. Право власності на 225/1000 частин квартири перейшло до позивачки за первісним позовом [PERSON] у порядку спадкування на законних підставах і вона має право користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю0, на підставі чого ні вона ні її неповнолітні діти не підлягають виселенню з квартири [ADDRESS]. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку , що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на сторони по справі обов»язок по сплаті судових витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду в сумі 120,00 гривень в розмірі по 60,00 гривень з кожного на [PERSON] та на [PERSON]

Outcome: partial