Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, при цьому зазначивши, що з 26.12.2006 року вони перебувають у шлюбі, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Олевського районного управління юстиції Житомирської області за актовим записом № 116. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між сторонами, на даний час сторони хоч і проживають за однією адресою, але шлюбних відносин не підтримують. Також, позивачка просить після шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] » та неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] та дочку [PERSON] залишити на виховання позивачці та стягнути з відповідача на її користь витрати зі сплати судового збору. 07.09.2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у цивільній справі - Винара Л.В . Ухвалою суду від 21.09.2020 року позовну заяву залишено без руху на позивачці надано строк для усунення недоліків. 06.10.2020 року на адресу суду від позивачки надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 21.10.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.02.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. Позивачка в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні проти вимог позовної заяви заперечив, зазначив, що хоче зберегти сім`ю. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначила, що на її думку неповнолітні діти повинні залишитися на проживання зі своєю матір`ю, оскільки у власності [PERSON] є приватний будинок та вона може забезпечити дітей необхідними умовами для проживання, надала суду копії актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 26.12.2006 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Олевського районного управління юстиції Житомирської області за актовим записом № 116, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Від спільного проживання в шлюбі сторони мають неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 8-9). Позивачка не перебуває на обліку з приводу вагітності, що стверджується довідкою КНП «Олевська центральна лікарня» № 23 від 23.01.2020 року № 104 (а.с. 11). Як вбачається з позовної заяви, спільне життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей, між ними постійно виникають конфліктні ситуації, стосунки напружені. Внаслідок несумісності характерів та втрати поваги, любові та дружби одне до одного сім`я фактично розпалася. На даний час сторони хоч і проживають за однією адресою, але шлюбних стосунків не підтримують, спільним побутом, господарством, взаємними правами та обов`язками не пов`язані та зазначене негативно впливає на виховання неповнолітніх дітей. Збереження сім`ї не можливо та суперечить інтересам сторін та їхніх дітей. Дослідивши та оцінивши докази по справі суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.110,112 СК України з яких слідує, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка у поданій до суду позовній заяві запевнила суд про те, що її рішення про розірвання шлюбу є остаточним і відповідає її волі. Обставин, які перешкоджають розірванню шлюбу судом не встановлено. В даному випадку суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливим, тому шлюб між ними слід розірвати. Стосовно заперечення відповідача щодо розірвання шлюбу, суд зазначає, що, оскільки шлюб є добровільною згодою обох з подружжя, а тому заперечення одного з подружжя з мотивів небажання розривати шлюб не може бути безумовною причиною чи вагомим доказом необхідності збереження шлюбу. Після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « [PERSON] ». Стосовно вимоги позивачки про залишення неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] на виховання позивачці суд зазначає наступне. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу, затвердженого ст. 6 Декларації про права дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від20листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір`ю. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, номер судового провадження 61-14859ск19. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Оскільки у даній справі спір між батьками щодо місця проживання дітей відсутній, позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей позивачкою не заявлялися, у межах позовних вимог суд розглядає питання щодо залишення дітей на виховання одному із батьків, а не щодо визначення їх місця проживання. Відповідач не подав до суду своїх заперечень щодо залишення спільних дітей на виховання позивачці, тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу, неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та дочку - [PERSON] , [INFO] , слід залишити на виховання матері [PERSON] . Позивачка, як сторона, на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ч. 2 ст. 141 ЦПК України на стягнення з відповідача понесені нею і документально підтверджених судових витрат (а.с.1, 30).

Outcome: approved