Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд поновити їй строк звернення до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 15.07.2004 року; визнати недійсним договір дарування квартири №[ADDRESS], уладений між нею та відповідачем, який посвідчений 15.07.2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером: 6459485, а також скасувати реєстрацію права власності на квартиру №[ADDRESS] за [PERSON] проведену на підставі договору дарування від 15.07.2004 року. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що у 2004 році після значного погіршення стану здоровя, тривалого лікування в медичних закладах тяжких хвороб, її племінник відповідач по справі, умовив на укладення з ним договору, за яким він буде довічно доглядати та матеріально утримувати її та житло (квартиру №[ADDRESS]). У нотаріуса кожен особисто підписав договір, за яким їй гарантується довічне утримання та піклування. Ключі від квартири позивачка відповідачеві не передавала. Після укладення договору відповідач пообіцяв, після вирішення своїх нагальних проблем проживати зі своєю родиною у неї. Але тривалий час відповідач на контакт з нею не виходить, її не утримує, у квартирі зовсім не з'являється і не проживає. У той же час вона як і раніше проживає за адресою: [INFO] та самостійно до 2017 року укладала договори про виконання робіт та надання послуг, що пов'язані з утриманням цього житла. Особисті рахунки по квартирі оформлені лише на неї і вона за власні кошти її утримує, вчасно сплачує житлово-комунальні послуги. Позивачка тяжко переживає, що своїми діями відповідач порушив свої зобов'язання перед нею щодо догляду та матеріального утримання, тому з того часу неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні в медичних установах. У лютому 2017 року позивачка вдома не змогла знайти документів на квартиру. Тому вимушена була звернутись до КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» СМР за інформацією і за її замовленням було виготовлено технічний паспорт на квартиру. 03.04.2017 року позивачка отримала від БТІ довідку-характеристику та копію договору дарування квартири від 15.07.2004 року№1274, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу за реєстраційним номером 6459485, з яких вона фактично дізналась, що 29.12.2012 року право власності на її квартиру зареєстровано за відповідачем. Таким чином, позивачка зрозуміла, що уклала договір дарування, помилившись щодо природи правочину, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. У звязку з чим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених вище. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважає їх такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства та не обґрунтовані належними доказами, пояснивши, що позивачем пропущений строк позовної давності, відповідач не був присутнім при укладенні договору дарування, його представляла інша особа за довіреністю. З цих причин відповідач не міг впливати на позивачку з метою змусити її вчини будь-які дії проти її волі та на свою користь, або ввести позивача в оману чи ошукати її іншим чином. Крім того, відповідач не мав наміру найближчим часом змінювати місце проживання, оскільки постійно проживав на час укладення договору у м.Кострома, РФ. До того ж, право власності на квартиру було зареєстроване відповідачем у встановленому законом порядку 23.07.2004 року, відповідно до ст.ст.334, 722 ЦК України і з цього часу є власником подарованої квартири. Також зазначив, що між позивачем та відповідачем багато років і до останнього часу існували добрі родинні стосунки. Причиною їх зіпсування стало те, що квартирою позивачки зацікавились адепти секти свідків [PERSON], членом якої є позивачка та мають намір заволодіти цим майном. Тому з цих підстав відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення та у задоволенні позову просить відмовити. Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву, в якій просила судове засідання проводити за її відсутності. У своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що вона посвідчила договір дарування від 15.07.2014 року №1274 між позивачкою та відповідачем, в інтересах якого за довіреністю діяла [PERSON], у відповідності до законодавства України та Інструкції про вчинення нотаріальних дій. При посвідченні договору дарування була перевірена дієздатність осіб, що звернулись для посвідчення нотаріальної дії, здатність цих осіб усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її юридичних наслідків, а також відповідність волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, [PERSON] на праві власності належала квартира №41 за адресою: м.Суми, вул.4-та Продольна, буд.76, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 24.05.1993 року /а.с.142/. Як вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого №1780 [PERSON] перебувала на лікуванні у КЗ СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» у період часу з 02.06.2004 року по 29.06.2004 року з діагнозом церебральний атеросклероз 2 ст., змішаного генезу (атеросклеротичного, гіпертонічного, дисметаболічного) стадія субкомпенсації), транзиторна ішемічна атака 18.06.2004 року в вертебро-базилярному басейні з минущим мозочкові-вестибулярним синдромом /а.с.65/. Через два тижні, після проходження лікування, 15.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером: 6459485 /а.с.7/. Відповідно до п.1 вказаного Договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] безоплатно квартиру, за адресою: [ADDRESS], житловою площею 30,9 кв.м., загальною площею 52,6 кв.м. На момент укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] мала повних 75 років. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що даний Договір дарування є недійсним, оскільки вона насправді хотіла укласти договір довічного утримання. Вона помилилася щодо правової природи правочину із-за свого похилого віку та стану здоровя. У Договорі дарування квартири зазначено, що від імені [PERSON] за його довіреністю діє [PERSON]. Вказана довіреність була видана 02.07.2004 року та посвідчена приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], якою [PERSON] уповноважив [PERSON] підписати від його імені договір дарування чи договір довічного утримання /а.с.140/ Тобто з даної довіреності вбачається, що вона підтверджує позицію позивачки , а саме те, що дійсно позивачка [PERSON] обговорювала з відповідачем укладення договору довічного утримання. У судовому засіданні, за клопотанням відповідача в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду показала, що відповідач є її рідним братом, а позивачка - її рідною тіткою. Тітка подарувала свою квартиру [PERSON] аби уникнути спору відносно квартири, яка залишились у спадок після смерті їхньої матері. Зазначила, що про договір довічного утримання мови не йшлось. Свідок [PERSON] суду показав, що він з відповідачем перебуває у родинних відносинах. Стосунки позивачки та відповідача були добрими. Йому відомо, що [PERSON] подарувала квартиру своєму рідному племіннику [PERSON] як єдиному близькому родичу, якого вона називала сином. Крім того, за клопотанням представника позивача у судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] і який суду пояснив, що знає [PERSON] давно, так як позивачка є непрацездатною, людиною похилого віку та за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, тому він разом зі своєю сімєю надає їй допомогу у вигляді ліків та продуктів харчування. У 2017 році [PERSON] почала йому говорити, що вважала, що зі своїм племінником вона уклала договір довічного утримання, а як виявилось насправді був укладений договір дарування квартири, який на даний час оспорює, оскільки племінник її не доглядає та проживає у Росії. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], є непрацездатною особою, людиною похилого віку та за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, є учасником Другої світової війни, зареєстрована та проживає за адресою: [INFO] /а.с.5, 6/. Крім того з реєстрації за вказаною адресою не знімалась, самостійно, як на момент укладення договору, так і наданий час оплачувала та оплачує житлово-комунальні послуги, про що свідчать квитанції про оплату. Після укладення договору дарування зі спірної квартири не переїжджала, ключів від квартири відповідачу не передавала, здійснювала ремонт квартири, а відповідач після отримання спірної квартири у дар в ній жодного дня не проживав, квартиру цю не утримує, комунальні послуги не сплачує, ремонт у ній не робив. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Частиною ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, [PERSON] на час укладення спірного договору була людиною похилого віку, за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги і враховуючи те, що вона погоджувалась на передачу квартири у власність відповідача лише за умови довічного утримання та укладаючи спірний договір за станом свого здоровя та похилим віком, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, спірна квартира є єдиним місцем її мешкання, ключі обдарованому вона не передавала, продовжує утримувати квартиру після укладення договору, квартира з її володіння не вибувала, то суд приходить до висновку, що договір дарування укладено з порушенням статей 203, 717 ЦК України, оскільки [PERSON] не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність [PERSON] квартири, яка є її єдиним житлом. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях від 28.02.2018 року у справі 553/4224/14-ц, від 12.03.2018 року по справі 347/2083/15-ц, від 21.02.2018 року №333/293/16-ц дійшов висновків, що при вирішенні справ даної категорії треба враховувати, що волевиявлення позивача на укладення договору дарування власної квартири не було вільним та не відповідало її волевиявленню, оскільки підписуючи оспорюваний правочин не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, так як іншого житла вона не має. Позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Враховуючи похилий вік позивача, потребу в догляді і те, що квартира є єдиним житлом позивача, відсутність фактичної передачі , продовження проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору, є підставами для визнання договору дарування недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити позов в цій частині вимог та визнати договір дарування квартири №[ADDRESS], уладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений 15.07.2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером: 6459485 недійсним. Відповідно до ст.728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно з вимогами ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка тільки 03.04.2017 року дізналась, що 29.12.2012 року право власності на її квартиру зареєстровано за відповідачем, отримавши відповідь КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» СМР та копію договору дарування квартири від 15.07.2004 року №1274, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу за реєстраційним номером 6459485. Тому суд вважає, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, оскільки до 03.04.2017 року позивачка не знала, що уклала договір дарування квартири, так як проживала і продовжує проживати у спірній квартирі та користуватися нею, квартира з її володіння не вибувала. Отже, суд вважає за необхідне поновити [PERSON] строк звернення до суду щодо визнання недійсним договору дарування від 15.07.2004 року. Крім того, позивачка також просить скасувати реєстрацію права власності на квартиру №[ADDRESS] за відповідачем проведену на підставі договору дарування від 15.07.2004 року. Проте суд не вбачає підстав для задоволення даної позовної вимоги у звязку з тим, що саме по собі визнання договору дарування квартири недійсним є підставою для скасуваня реєстрації права власності. У випадку, якщо державним реєстратором буде прийнято рішення про відмову у скасуванні, то у такому разі спір має бути вирішений у судовому порядку.

Outcome: partial