Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] знайомі її сина, який помер в 2017 році зареєстровані в будинку, але більше року в ньому не проживають. Позивачка зверталась до відповідачів ще коли ті перебували у її будинку з проханням, щоб вони добровільно знялися з реєстрації, проте вони відмовились мотивуючи відсутністю часу займатися вказаним питанням, потім вони добровільно зібрали речі та виселилися. З наведених підстав просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування належним їй будинком та примусово знати з реєстрації місця проживання. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 21.09.2018 по справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 18). 01.11.2018 [PERSON] звернулася із зустрічним позовом в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області, про вселення, в обґрунтування якого зазначила, що 26.05.2016 вона та її малолітній син [PERSON] були зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS]. Також за вказаною адресою була зареєстрована її мати [PERSON], яка з 16.09.2016 почала проживати разом із сином [PERSON] - [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. [PERSON] [INFO] помер і починаючи з квітня 2017 року [PERSON] почала примушувати її сім'ю залишити будинок. Зазначає, що на неодноразові намагання домовитися з [PERSON] з приводу вселення з малолітнім сином до належного їй будинку, позитивних результатів не дали. Посилаючись на відсутність постійного місця проживання малолітнього сина та порушень прав останнього [PERSON], що виявилося в позбавленні нею місця проживання дитини, [PERSON], діючи в інтересах малолітньої дитини просила ухвалити рішення про вселення малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем його реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 55-57). Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 01.11.2018 зустрічний позов [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області, про вселення, об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Також постановлено здійснити перехід від розгляду за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 60-62). Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 12.11.2018 по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 73-74). Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримала, також зазначила, що відповідачі не є членами сім'ї [PERSON], вони лише тимчасово проживали у належному останній житловому будинку у зв'язку з тим, що [PERSON] співмешкала з її сином [PERSON] близько шести місяців перед його смертю. Вказані пояснення відображені у відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 54). Зустрічну позовну заяву вважала необґрунтованою та безпідставною у зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні вказаних в ній вимог, в тому числі з підстав, зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 69-70), зокрема зазначила, що обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток є обов'язком батьків дитини, а не сторонніх осіб, а також те, що позивач за зустрічним позовом не є членом сім'ї [PERSON], яка являється власником житлового будинку. Представник [PERSON], [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги за первісною позовною заявою не визнав, просив відмовити у задоволенні заявлених в ній вимог, оскільки відповідачі були зареєстровані за згодою [PERSON] у належному їй будинку, з 16.09.2016 [PERSON] почала спільно проживати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з [PERSON], сином [PERSON] по [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер і після цього власниця будинку змусила [PERSON] та її доньку з дитиною залишити будинок в якому вони були зареєстровані. Зазначив, що будинок будувався силами та коштами в тому числі [PERSON] й реєстрація будинку відбулася за час його життя. [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] первісну позовну заяву не визнали, просили відмовити у задоволенні заявлених в ній вимог з підстав озвучених [PERSON] та викладених у відзиві (а.с. 50-52). Зустрічну позовну заяву просили задовольнити з підстав, що в ній зазначені. Представник Служби у справах дітей Скадовської РДА Лелякова І. М. просила відмовити у задоволенні первісної позовної заяви та задовольнити позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, що відповідатиме інтересам малолітньої дитини. Заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 56818367 (а.с. 07). У вказаному будинку, крім власниці, також зареєстровані [PERSON] з 26.05.2016, [PERSON] з 26.05.2016 та [PERSON] з 27.09.2016, що підтверджується копією домової книги та довідки про склад сім'ї від 23.05.2018 (а.с. 09-11, 14). Актами обстеження житлово-побутових умов проживання від 21.05.2018 та 19.09.2018 встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані, але з 2016 року та по теперішній час не проживають: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). В судовому засіданні допитані свідки. Так, свідок [PERSON] - рідна сестра [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] тривалий час проживала із сином [PERSON] - [PERSON] й до смерті останнього [INFO] проживала разом зі своєю донькою та онуком в належному [PERSON] житловому будинку по [ADDRESS]. Коли помер [PERSON] його мати почала психологічно тиснути та виганяти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з належного їй будинку. В квітні 2017 вони зібрали речі та виїхали з вказаного житлового будинку. Свідок [PERSON] - подруга [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до дня смерті [PERSON] проживали в будинку по [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] його мати [PERSON] спочатку добре ставилася до родини [PERSON], а через деякий час відносини погіршилися і вона почала ображати їх, казати, що вони їй ніхто, тому в квітні 2017 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виїхали з належного [PERSON] будинку. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є продавцем в належному рідній сестрі [PERSON] магазині, зазначила, що [PERSON] останні роки проживала разом із [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS]. Коли в січні 2017 року [PERSON] помер, [PERSON] попросила [PERSON] щоб та зі своєю родиною виїхала з належного їй будинку. Будь-яких скандалів з цього приводу вона не чула. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що тривалий час проживає по-сусідству з [PERSON], зазначив, що після того як [PERSON] попросила [PERSON] щоб та зареєструвала на неї право власності на будинок по [ADDRESS], між ним виник конфлікт, після чого [PERSON] зі своєю донькою та онуком добровільно покинули зазначений будинок. [PERSON] на той час вже не ходила, була прикута до ліжка, ніяких активних дій, що сприяли тому, щоб родина [PERSON] покинула будинок, вона не вчиняла, лише говорила, що вони їй в її будинку не потрібні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що конфлікт між [PERSON] та [PERSON] виник коли остання повідомила [PERSON], що буде її доглядати за умови, якщо та відчужить на користь її родини належний їй будинок по [ADDRESS]. [PERSON] відмовилася від такої пропозиції [PERSON], й остання в квітні місяці 2017 року зібрала речі й разом зі своєю родиною виїхала з вказаного будинку, забравши з будинку вікно, яке вона вставляла за свої кошти. Також зазначила, що [PERSON] залишила після себе борги за електроенергію на суму близько 3500 грн. Як вбачається з показів вищевказаних свідків, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному [PERSON] житловому будинку з квітня 2017 року, тому суд вважає встановленим, що саме з вказаного строку вони не проживають за місцем реєстрації. З огляду наведеного суд приймає акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 19.09.2018 (а.с. 15) як доказ в частині, що не суперечить вказаним даним. При вирішенні обґрунтованості заявленої [PERSON] позовної заяви, суд, насамперед, виходить з того, що частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК України) закріплено норми, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 4 статті 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні при реєстрації в належному [PERSON] житловому будинку порядку користування житлом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не обумовлювалося й на спростування вказаного відповідних доказів не надано. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім'ї. Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом. Таким чином, право на користування житлом випливає зі статусу осіб, - чи є вони членами сім'ї власника, чи іншими особами, в цьому статусі та виходячи зі змісту домовленості між такими особами та власником щодо порядку користування житловим приміщенням. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім'ї, а положення частини першої статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі за первісним позовом з квітня 2017 року покинули місце реєстрації, проживають за іншою адресою, поважності причин їх відсутності за місцем реєстрації не довели. При цьому суд не приймає доводи представника відповідачів з приводу того, що вони покинули місце зареєстрованого проживання не з власної волі, оскільки протягом тривалого часу ними не вживалося будь-яких спроб вселення до належного [PERSON], що вказує на втрату інтересу до житла. Показами свідків [PERSON] та [PERSON] доведено, що відповідачі покинули будинок після того як [PERSON] було відмовлено у відчуженні на користь родини [PERSON] будинку, й з цих причин не хотіли доглядати за [PERSON], яка потребувала стороннього догляду, оскільки не ходить, що не спростовано належними та допустимими доказами. При цьому судом не приймаються доводи відповідачів, що єдиною підставою залишення ними місця реєстрації, стала поведінка [PERSON], а пояснення свідків, з яких [PERSON] є рідною сестрою [PERSON], [PERSON] - подругою [PERSON], [PERSON] - найманий працівник [PERSON] й у зв'язку з чим можуть свідчити на користь відповідачів, в цій частині є недостатніми, оскільки інших допустимих та належних доказів на підтвердження вказаних обставин не надано. Тоді як частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В доповнення до вказаних висновків, суд враховує тривалість відсутності відповідачів за місцем реєстрації строком більше року, протягом якого відповідачами не вчинялося жодних дій для вселення їх до належного позивачці будинку, що в своїй сукупності вказує на втрату з боку відповідачів інтересу до спірного житла. Не знайшли свого підтвердження доводи представника відповідачів про участь сина [PERSON] в будівництві спірного житлового будинку. Суд враховує, що сторони за первісним позовом не є членами однієї сім`ї у розумінні статті 3 СК України, статті 64 ЖК України, оскільки не проживають разом, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов'язані, взаємних прав та обов'язків не мають й доказів протилежного суду не надано. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, а порушене право власності підлягає захисту та відновленню, так як наявність реєстрації відповідачів у будинку, власницею якого є позивачка призводить до необхідності сплати комунальних послуг з урахуванням кількості зареєстрованих в житловому будинку осіб, неможливості оформлення субсидії. Вирішуючи питання обґрунтованості позовної заяви в частині вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки, питання про зняття з реєстраційного обліку відноситься до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку. З огляду вищенаведеного позовні вимоги за первісною позовною заявою підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання обґрунтованості вимог зустрічної позовної заяви, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Суд виходить з того, що ні малолітня дитина [PERSON], в інтересах якого подано позов, ні його мати, не являються членами сім'ї власника житлового будинку питання про вселення до якого ставиться в позовній заяві, а відтак малолітня дитина не має право користуватися належним [PERSON] житловим будинком. [PERSON], яка дії в інтересах малолітнього [PERSON], не доведено порушення [PERSON] прав дитини, як і не доведено якими діями [PERSON] позбавила дитину місця проживання, чи вчиняє інші перешкоди, тому такі її доводи судом не приймаються. Також суд не приймає доводи [PERSON] щодо її спроб домовитися з [PERSON] з приводу вселення малолітнього [PERSON] до належного їй будинку та відмови в цьому, з підстав відсутності доказів на підтвердження вказаних обставин. З огляду наведеного суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви про вселення малолітнього [PERSON] за місцем його реєстрації. На підставі статей 16, 319, 391 ЦК України та

Outcome: partial