Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом вказуючи, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 1989 року, який рішенням суду було розірвано. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Також зазначає, що відповідач [PERSON] відмовився добровільно допомагати та виділяти кошти на утримання неповнолітнього сина. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], щомісяця з дня пред'явлення позову у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку доходу, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць до досягнення дитиною повноліття. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Також суду пояснила, що відповідач працює менеджером в ТОВ «Сінгента» і має постійний заробіток, який на місяць складає не менш 13700 грн. Вона теж працює бухгалтером на підприємстві і отримує заробітну плату в середньому 4700 грн. на місяць. Після розлучення з відповідачем вона мешкає разом з неповнолітнім сином [PERSON], якому на даний час виповнилися повні 17 років, також з нею мешкає старший повнолітній син. Вони з відповідачем добровільно домовилися, що він буде надавати їй матеріальну допомогу достатню для утримання дітей, два рази на місяць, а саме першого та 15 числа кожного місяця по 2500 грн., т.б. 5000 грн. в місяць починаючи з березня 2013 року до повноліття молодшого сина [PERSON]. Проте 15 листопада 2013 року відповідач, згідно домовленості сплатив їй 2500 грн. і внаслідок виниклої з ним суперечки відмовився в подальшому надавати кошти чим порушив їх домовленість. Внаслідок чого, вона через 7 днів звернулася до суду за захистом свого права. Також пояснила, що вважає, що відповідач порушує її права, оскільки при надані грошей постійно її дорікає цим, в зв'язку з чим вона хоче щоб був документ, який його зобов'яже це робити примусово. Крім цього пояснила, що вона просить стягнути з відповідача аліменти саме в розмірі ? частини від його заробітку та всіх доходів у тому числі і з премії, яку він може отримати за місцем своєї роботи в розмірі 100000 грн. за рік. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки вважає, що відсутній предмет спору. Також суду пояснив, що дійсно він працює менеджером в ТОВ «Сінгента» і має постійний заробіток, який на місяць складає в середньому 13700 грн. Шлюб між ним та позивачкою розірвано і вони проживають окремо. Позивачка мешкає разом з їх двома спільними дітьми з сином, який є повнолітньою особою та з неповнолітнім сином [PERSON], якому виповнилося 17 років. Він ніяким чином не ухилявся та не ухиляється від надання матеріальної допомоги двом своїм дітям. З позивачкою вони домовилися, що він добровільно буде надавати їй матеріальну допомогу достатню для утримання дітей, два рази на місяць, а саме першого та 15 числа кожного місяця по 2500 грн., т.б. 5000 грн. в місяць починаючи з березня 2013 року до повноліття молодшого сина [PERSON], що він і робив. Однак 15.11.2013 року у них з позивачкою відбулася сварка із за розподілу сумісного майна, проте він не порушив їх домовленості і сплатив їй 2500 грн. Наступний платіж повинен був відбутися першого числа наступного місяця, т.б. 01.12.2013 року, однак він дізнався, що позивачка порушила їх домовленість, оскільки безпідставно подала зазначений позов до суду, в зв'язку з чим і він їй у наступному місяці не сплатив кошти, однак він надавав кошти безпосередньо дітям, а саме сину [PERSON] після 15 листопада він надав 800 грн., згодом 300 та 200 грн. Вважає, що позов пред'явлений безпідставно, т.я. він добровільно утримує неповнолітнього сина, надає гроші позивачки в достатньому розмірі для його утримання і буде надавати в подальшому. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що рішенням Володарського райсуду від 30.05.2013 року шлюб між позивачкою та відповідачем зареєстрований 23.06.1989 року було розірвано. Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження. Згідно довідки Зорянської сільради від 22.11.2013 року позивачка мешкає разом з двома дітьми: синами [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також колишнім чоловіком [PERSON] в [ADDRESS] Згідно розписок позивачка отримала аліменти від відповідача на [PERSON] за період з 31 березня 2013 року по 15 листопада 2013 року по 5000 грн. в місяць, згідно їх домовленості, що також визнається сторонами. 22.11.2013 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом за захистом свого права. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Як встановлено у судовому засіданні сторони дійшли згоди щодо способу утримання неповнолітньої дитини і відповідачем належним чином виконуються покладені на нього законом обов'язки. Станом на час звернення позивачки до суду відповідач у добровільному порядку надавав обумовлену між сторонами матеріальну допомогу на утримання їх неповнолітньої дитини, у розмірі достатньому для утримання дитини, що також визнається позивачкою. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, ст. 61 цього Кодексу передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивачкою, зазначено, що її право порушено, оскільки відповідачем станом на 22.11.2013 року не надається допомога, яка їй необхідна для утримання неповнолітньої дитини, однак жодних доказів з цього приводу суду не надано. Проте відповідачем в обґрунтування своїх заперечень представлені докази у виді розписок про отримання відповідачкою матеріальної допомоги на утримання саме сина [PERSON], з розміром якої позивачка згодна. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи, що відповідачем надається позивачки добровільно допомога на утримання неповнолітньої дитини в розмірі, який вони оговорили і на який погодилася позивачка, оскільки відповідач 15.11.2013 року сплатив поточну частку допомоги, позивачка її прийняла, і не дочекавшись наступного платежу першого числа наступного місяця згідно їх домовленості звернулася до суду з вимогою стягнення аліментів з підстав саме відмови відповідача надавати таку допомогу, суд вважає, що наданих Законом та гарантованих Конституцією України прав позивачки порушено не було, а тому вони судовому захисту не підлягають. Також слід зазначити, що відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що на час розгляду справи в суді, а саме з часу звернення позивачки до суду за захистом свого права відповідачем надавалася допомога на утримання неповнолітньої дитини безпосередньо своєму сімнадцятилітньому сину [PERSON], що також не заперечувалося стороною позивача, а тому і з цих підстав, суд вважає, що ніяких порушень прав позивачки допущено не було, а відповідач виконує свої батьківські обов'язки щодо утримання неповнолітньої дитини. Крім цього, враховуючи, що позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, який складає 229,40 грн. і в задоволенні позову їй відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України дану суму слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed