Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивачка вказала, що їй належить на праві приватної власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстроване місце проживання її сина, відповідача по справі, [PERSON] З 2014 року її син у вказаній квартирі не проживає, виїхав з речами, повертатись не має наміру. Зазначила, що відповідач не знявся з реєстраційного обліку, що порушує її права, як власниці зазначеної квартири, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачка на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка та їїї представник не з`явились, надала до суду заяву, в якій зазначила, що підтримує позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.08.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Молодняк О.В. та зареєстрованого в Добропільському БТІ 02.09.1998 року та відповідно до витягу з Державногго реєстру речових прав на нерухоме майно пр. реєстрацію права власності №199952196 від 12.02.2020 року, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.14,15). Таким чином, судом встановлено, що позивачка є одноособовим власником вищевказаної квартири. Факт родинних відносин між позивачкою та відповідачем підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , а саме вбачається, що відповідач, [PERSON] , є сином позивачки [PERSON] (а.с.20). Місце проживання відповідача - [PERSON] , як члена сім`ї [PERSON] з 04.07.2013 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідки відділу реєстрації Добропільської міської ради від 04.01.2020 року (а.с.22), домовою книгою для прописки громадян, які мешкають за адресою [ADDRESS] (а.с.24-28) та повідомленням з відділу реєстрації Добропільської міської ради від 24.02.2020 року №16-23/149 (а.с.31). Відсутність відповідача за адресою [ADDRESS] , підтверджуються актом ПП «Добропільська ремонтно-експлуатаційна служба «Південний» №98 від 31.01.2020 року, з якого вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2014 року (а.с.23). Як вбачається із заяви відповідача [PERSON] від 10.04.2020 року, останній з весни 2014 року не мешкає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , постійно перебуває та проживає в Російській Федерації, отримав громадянство РФ, повертатися до України наміру не має. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про втрату права на користування житлом члена сім`ї власника житла з`ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, вирішуючи питання про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, судом повинен бути встановлений факт відсутності відповідача без поважних причин за вказаним місцем мешкання понад один рік. Відповідно до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач, будучи зареєстрований за адресою місця мешкання своєї матері (позивача у справі) за адресою: [ADDRESS] з 04.07.2013 року, за вказаною адресою фактично не проживає з 2014 року, тобто більш ніж 5 років. Доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання відповідача у вказаній квартирі - суду надано не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved