Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просить визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 30, 7 кв. м. та загальною площею 47, 0 кв. м., об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини вищевказаної квартири. [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 27 листопада 1999 року сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. За час перебування в шлюбі сторонами була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], житловою площею 30, 7 кв. м. та загальною площею 47, 0 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2002 року. Також позивачка вказує, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2012 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний, однак ще з 2010 року вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, а дитина знаходиться на повному її утриманні. Через хворобливий стан здоров'я син навчається у санаторній школі-інтернаті №6 м. Одеси для дітей із захворюванням хребта. Крім того, син народився з патологією - у нього одна нирка, через що дитина часто хворіє та перебуває на стаціонарному на амбулаторному лікуванні. Також зазначає, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не бере участі у її вихованні та лікуванні. Тому, вважає за можливе визнати за нею право власності на 2/3 квартири, що є спільним сумісним майном подружжя. Позивачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали частково, вважають спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, та вважають, що вона повинна бути поділена в рівних частках, у зв'язку з тим, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу сину, приймає участь у його вихованні та вчасно сплачує аліменти, що підтверджується відповідною довідкою. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, вислухавши думки сторін та їх представників, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 27 листопада 1999 року [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2012 року шлюб між сторонами був розірваний. Також встановлено, що за час перебування в шлюбі сторонами була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], житловою площею 30, 7 кв. м. та загальною площею 47, 0 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], яка згідно відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради №449825.67 від 09 грудня 2014 року станом на 31 грудня 2012 року зареєстрована за відповідачем за №3-3815 (кн. 436 пр., стр. 21, реєстраційний № 163). Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Однак, в судовому засіданні доведено, що відповідач [PERSON] спілкується з неповнолітнім сином [PERSON], приймає участь у його вихованні та утриманні, а також регулярно сплачує аліменти, що підтверджується відповідними копіями квитанцій за період з червня місяця 2012 року по листопад місяць 2014 року, наданими відповідачем до суду. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2012 року, що набрало чинності, з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] аліменти в розмірі ? частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 липня 2012 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO]. Доводи позивачки про те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не бере участі у її вихованні та лікуванні, спростовується також розрахунком заборгованості по аліментам Другого Приморського ВДВС ОМУЮ від 04 грудня 2014 року, з якого вбачається, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання сина починаючи з 04 липня 2012 року. На даний час у відповідача є заборгованість по аліментам, що він не заперечував у судовому засіданні, однак, як він зазначив у судовому засіданні, це пов'язано з тимчасовими фінансовими труднощами. Позивачкою у судовому засіданні не був доведений факт того, що матеріальної допомоги, яку вона отримує від відповідача на утримання дитини, є недостатньо для належного розвитку та виховання дитини. Крім того, відповідачем до суду була надана роздруківка з деталізації по локальним та роумінговим дзвінкам [PERSON], з якої вбачається, що значні кошти позивачка витрачає на здійснення телефонних дзвінків, що дає підстави вважати, що кошти, надані позивачці на утримання дитини витрачаються нею не за призначенням. Таким чином, суд не бачить підстав для збільшення частки позивачки у спільному сумісному майні подружжя. Тому, суд вважає за можливе визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визнати за кожним зі сторін право власності на вказану квартиру в рівних частках. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial