Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивачка в позовній заяві просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] , посилаючись те, що вона є власником вказаного будинку на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26.02.2019. На сьогодні у даному будинку зареєстровані відповідачі, а саме [PERSON] , [PERSON] , які не проживають з 08 лютого 2001 року. Особистих речей відповідачів у будинку немає, у добровільному порядку відповідачі не бажають знятись з реєстрації. Як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки реєстрація відповідачів за даною адресою перешкоджає їй в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, при цьому пояснила, що відповідачі по справі до набуття нею права власності на будинок були зареєстровані в зазначеному будинку, як члени сім`ї колишнього власника, але в будинку не проживали зовсім, їх ніхто там не бачив. Вона проживає в будинку з 2007 року та з цього часу відповідачі жодного разу в будинку не з`являлися. Реєстрація відповідачів в належному будинку перешкоджає їй в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Судові повістки про виклик до суду надсилалися їм за зареєстрованим у встановленому порядку місцем їх проживання та повернулися до суду за відсутністю за адресою місця проживання. Іншої адреси відповідачів суду не відомо. Відповідно до ст.128 ч. 7 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24.09.2019 провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивачку, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини та відповідні ним правовідносини. На підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26.02.2019, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] ./а.с.8-9,10/ Згідно довідок Семенівської сільського голови від 20.09.2019, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . /а.с.16,17/ Відповідно до акту не проживання від 12.08.2019, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 08.02.2001 року./а.с.11/ Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки, в с. Обільне проживає з народження та їй відомо, що в будинку проживали батьки відповідачів та їх діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вона їх знає. [PERSON] та [PERSON] ніколи в будинку не проживали і вона їх ніколи не бачила. Позивачка проживає в будинку з 2007 року. Відповідачі в будинку позивачки не проживали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки, в с. Обільне проживає з часу народження та їй відомо, що позивачка проживає в будинку з 2007 року, до цього в будинку проживали родина [PERSON] - мати з батьком і троє дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] , вона їх знає. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] взагалі в будинку не проживали і вона їх ніколи не бачила. Відповідачі в будинку позивачки не проживали. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі в належному позивачці будинку не проживають. В силу того, що відповідачі зареєстровані в будинку, але в ньому не проживають, позивачка не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй будинком. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідачі були членами сім`ї колишнього власника будинку. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідачі зареєстровані в будинку, як члени сім`ї колишнього власника, із припиненням права власності якого їх право користування жилим приміщенням втрачається, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідачів користуватися чужим майном (будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до вимог ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved