Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківскьої районної у м. Полтаві ради про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини, уточнивши свої позовні вимоги прохала надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], виїзд за кордон ( за межі України), а саме до Польщі в супроводі матері [PERSON] в період з 01.07.2017 року по 31.08.2017 року., з 28.10.2017 року по 05.11.2017 року з 28.12.2017 року по 08.01.2018 року без згоди батька - [PERSON] та дозволити без згоди батька [PERSON], оформлювати біометричний паспорт громадянина України для тимчасового виїзду за кордон [PERSON], [INFO] в супроводі матері [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що має з відповідачем спільну дитину - [PERSON] [INFO] та те, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем, останній жодним чином не здійснює свого батьківського обов»язку, який полягає у вихованні дитини, піклуванні про його здоров»я, моральний, духовний та фізичний розвиток. Натомість відповідач чинить перешкоди в оздоровленні та розвитку їх сина шляхом відвідування ним країн близького та дальнього зарубіжжя. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та прохала позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач повторно в судове засідання не з»явився, з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність нез'явившихся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та прийняти заочне рішення, відповідно до ст. ст.224 - 226 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, 01 жовтня 2005 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 11 грудня 2013 року між ними шлюб був розірваний. Від вищевказаного шлюбу мають сина [PERSON] [INFO]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачкою. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста № 3949 від 05.07.2016 року року їх малолітній син [PERSON] хворіє на рецидивуючу кропив»янку, набряк квітне, інсектна алергія, сенсибілізація до харчових та побутових, епідермальна алергія. При наданні їй медичної допомоги консультації з приводу лікування та оздоровлення сина лікар повідомила позивачку, що [PERSON] має щорічно, а при можливості й частіше відвідувати оздоровчі санаторії, пансіонати. У зв»язку з тим, що значна кількість оздоровчих закладів для дітей знаходиться за межами України їй необхідно отримати дозвіл на виїзд дитини від відповідача. Останній в добровільному порядку такого дозволу з незрозумілих позивачу підстав не надає так як не надає і жодної матеріальної допомоги на утримання та лікування їх сина, не приймає участі в його вихованні та розвитку. На підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписами ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до умов ч.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. N 152(в редакції постанови Кабінету Міністрів Українивід 16 листопада 2016 р. N 1001) особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків / законних представників та письмової згоди другого з батьків / законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків / законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон з усним узгодженням із батьком основних позицій кожної такої поїздки, що позивач постійно і намагається здійснити ,жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач позбавлена можливості здійснювати виїзд з дитиною за кордон для здійснення оздоровлення сина. Відповідно до вищезазначеного, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову.

Outcome: approved