Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 30.08.2019 року розірвано. Під час спільного проживання та на спільні кошти сторони придбали житловий будинок у [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року. будинок був зареєстрований за відповідачем. Оскільки купівля будинку здійснювалася за спільні кошти сторін, позивачка просить суд визнати за нею 1/2 частину вказаного будинку. У судове засідання позивач не з`явилася, її представник - адвокат Бора Ю.В., подав заяву, в якій просить провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги\~ підтримує повністю, та просить їх задоволити . Відповідач у судове засідання не з`явився, його представником адвокатом Прродан О.В., до суду подано заяву в якій зазначає, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, з врахуванням того, що відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ч.4 ст.206 ЦПК України визнання відповідачем позову прийнято судом. Відповідно до ч.4 ст. 200 ЦПК України судом у підготовчому судовому засіданні ухвалюється рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 28.01.2007 року. Відповідно до\~ рішення Виноградівського районного суду\~ від 30.08.2019 року, у справі №299/1813/19 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування сторін у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу від 27.12.2012 р. [PERSON] став власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №189105304 власником будинку з надвірними побудовами в [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. Згідно технічного паспорту виготовленого 02.11.2019 року КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» загальна площа житлового будинку у [ADDRESS] станом на 2019 рік складає\~ 78,7 кв.м., в тому числі житлова 40,0 кв.м. Згідно довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» №1026 від 09.11.2019 року, спірний житловий будинок рахується за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2012 року №5056. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Норми ст.60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст. 368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 с. 368ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Таким чином, спірне майно, а саме житловий будинок, було набуте у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved