Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивачка за первісним позовом [PERSON] 22.10.2014 р. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області у порядку спадкування за законом. 04.12.2014 р. на розгляд суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - відділ реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції, [PERSON], про встановлення факту батьківства та визнання за ним права власності на будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області у порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 15.01.2015 р. обидві цивільні справи об'єднані в одне провадження. Первісний позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що її баба [PERSON] була власником і проживала у будинковолодіння [ADDRESS] Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, документ, який посвідчує право власності на спірне будинковолодіння відсутній, право власності не зареєстровано. [INFO] р. її баба [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, у тому числі і на спірне будинковолодіння [ADDRESS] Спадщину після смерті баби прийняла матір позивачки [PERSON], яка була дочкою покійної, шляхом фактичного вступу в управління, володіння і розпорядження спадковим майном. Остання забрала та використовувала речі побутового вжитку покійної, доглядала за будинковолодінням, тому відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) [PERSON] прийняла спадщину у визначеному законом порядку, однак, своїх спадкових прав не оформила. Після смерті матері [PERSON], що настала [INFO] р., відкрилась спадщина на все належне їй майно, у тому числі і на спірне будинковолодіння. Позивачка як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину після смерті матері згідно вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в с. Старий Мартинів Галицького району Івано-Франківської області. Іншими спадкоємцями за законом першої черги є її рідні брати [PERSON] та [PERSON] Однак, останній спадщину після смерті матері не прийняв, у шестимісячний строк після відкриття спадщини не звернувся до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, а [INFO] р. також помер. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння державний нотаріус Галицької районної державної нотаріальної контори відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно. Просила визнати за нею право власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Заявлені вимоги за другим позовом [PERSON] обґрунтовував тим, що спірне будинковолодіння [ADDRESS] Тисменицького району Івано-Франківської області належало його прабабі [PERSON], яка померла [INFO] р. Дочка покійної [PERSON] протягом шести місяців після смерті матері не реалізувала своє право на прийняття спадщини. Згідно вимог ст.548 ЦК УРСР 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій відповідно до ст.549 ЦК УРСР; вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Фактично [PERSON] лише була присутня на похороні своєї матері, інших дій щодо фактичного прийняття спадщини не вчинила, протягом шести місяців після смерті матері не навідувалась до спірного будинкволодіння, не доглядала за ним, жодних речей не забирала та не бажала приймати спадщину. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Після смерті своєї баби [PERSON] спадщину прийняв батько позивача [PERSON], оскільки єдиний проживав у спадковому будинковолодінні, що підтверджується даними погосподарської книги Липівської сільської ради за 1986-1990 р.р.; [PERSON] постійно проживав зі своєю бабою, до дня її смерті перебував на її утриманні, оскільки з 1987 р. його матір [PERSON] вибула на постійне місце проживання у м. Івано-Франківськ, коли батькові було 17 років. Позивач народився [INFO] р., зі слів матері [PERSON] його батьком у свідоцтві про народження вказаний [PERSON] Підтвердженням того факту, що [PERSON] був його батьком, є те, що останній протягом тривалого часу з осені 1990 р. проживав у фактичних шлюбних стосунках з матір'ю позивача [PERSON], вели спільне господарство, [PERSON] виховував позивача та опікувався ним як сином. Факт батьківства підтверджується також свідоцтвом про хрещення. Позивач народився та постійно проживав у спірному будинковолодінні разом із батьком до його смерті, що настала [INFO] р., і продовжує там проживати. Після смерті батька позивач прийняв спадщину відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем та на час його смерті був неповнолітнім. Просив встановити факт, що [PERSON], [INFO], був його батьком, та визнати за ним право власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник Марущак В.І. у судовому засіданні первісний позов підтримали і просили його задовольнити; позов [PERSON] не визнали і пояснили, що [PERSON] невідомо, що [PERSON] є сином її покійного старшого брата [PERSON]; останній, незважаючи на те, що проживав з бабою [PERSON] у спірному будинковолодінні до її смерті і залишився там проживати, спадщину після смерті баби не прийняв, оскільки не відносився до числа спадкоємців за законом і не був утриманцем баби, на день смерті останньої він був повнолітній. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її дочка [PERSON], яка забрала з будинку матері подушки, ковдри, посуду, фотографії, доглядала за будинковолодінням. Просили у другому позові відмовити. Позивач за другим позовом [PERSON] у судовому засіданні свій позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач за двома позовами [PERSON] у судовому засіданні первісний позов своєї сестри визнав, проти його задоволення не заперечував; позов [PERSON] не визнав і пояснив, що йому невідомий той факт, що позивач є сином його брата [PERSON]; останній жив з бабою [PERSON] у спірному будинку; коли [PERSON] у 1990 р. пішов в армію, будинок був на замку, вони з мамою приїжджали і доглядали за будинком, відповідач і його брат [PERSON] у цей час навчались у Тлумацькому інтернаті, а сестра [PERSON] жила з матір'ю; мама жила спочатку в Івано-Франківську, потім в Бурштині, а згодом [PERSON] забрала маму до себе в с. Старий Мартинів Галицького району, де мама і померла; спадщину після смерті баби прийняла мама [PERSON], забравши з будинку спадкове майно, а саме подушки, ковдри, частину посуди. Просив відмовити у позову [PERSON] Третя особа за другим позовом [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з грудня 1988 р. вона почала проживати у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON], разом хоронили бабу [PERSON] [PERSON]; після смерті баби спірне будинковолодіння успадкував [PERSON], який там з нею постійно жив, підтримували будинок у належному стані, перекрили дах, робили ремонти; коли [PERSON] з 1990 р. до 1992 р. служив в армії, вона проживала у спірному будинку. Представник третьої особи за другим позовом - відділу рацс Тисменицького РУЮ у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи третя особа повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а другий позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що предметом спору у справі є право власності у порядку спадкування за законом на будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області, 1945 року побудови, інвентаризаційна вартість якого на даний час становить 53710 грн. згідно технічного паспорту (а.с.8-12). Власником будинковолодіння, що мало статус робітничого двору, була баба позивачки за первісним позовом [PERSON], що підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Липівської сільської ради Тисменицького району (а.с.61), однак, належний правовстановлюючий документ відсутній. [PERSON] на час своєї смерті, що настала [INFO] р. (а.с.5), проживала у спірному будинковолодінні разом зі своїм найстаршим повнолітнім внуком [PERSON] Її дочка [PERSON]. 19.05.1087 р. вибула з будинковолодіння разом зі своєю малолітньою дочкою [PERSON] - позивачкою за первісним позовом - на проживання до м. Івано-Франківська, у серпні 1988 р. з будинковолодіння до м. Івано-Франківська (до матері) вибули також [PERSON] і [PERSON] - відповідач у справі. У спірному будинку залишився проживати [PERSON] Вказані обставини, які сторонами не заперечувались, підтверджуються випискою з погосподарської книги Липівської сільської ради Тисменицького району (а.с.61-63). Відповідно до вимог ст.548 чинного на час відкриття спадщини ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з положеннями ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; вважалося, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Таким чином, прийняття спадщини було правом спадкоємця і залежало виключно від його власного волевиявлення; для прийняття спадщини необхідним було волевиявлення спадкоємця та здійснення ним певних дій. Судом встановлено, що [PERSON], яка була єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не зверталася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини та фактично спадщину не прийняла. Як підтвердив у судовому засіданні відповідач [PERSON], у спірному будинку після смерті баби залишився проживати [PERSON], а коли той у 1990 р. пішов в армію, будинок був на замку, вони з мамою приїжджали і доглядали за будинком. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] пояснила, що після смерті матері [PERSON] рідше приїжджала у спірний будинок, там жив [PERSON]. З огляду на те, що свідок зі сторони позивача за первісним позовом [PERSON] у листопаді 1989 р. одружилась з братом сторін за первісним позовом [PERSON] і з того часу увійшла в сім'ю [PERSON], суд вважає, що обставини, про які вона свідчила в судовому засіданні, щодо того, що [PERSON] постійно приїжджала до спірного будинку після смерті баби [PERSON], обробляла город, стосуються періоду після листопада 1989 р. Свідки зі сторони позивача за другим позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили у судовому засіданні, що [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] в село не приїжджала, речей зі спірного будинку не забирала. З урахуванням встановлених обставин суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача за первісним позовом про те, що [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління, володіння і розпорядження спадковим майном, а саме забрала і використовувала речі побутового вжитку покійної (подушки, ковдри, посуду, фотографії), доглядала за будинковолодінням. Вказана сторона не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] забрала зі спірного будинку якісь речі, а долучені дві старі фотографії (а.с.109-110), які за твердженням сторони [PERSON] забрала зі спірного будинку після смерті своєї матері, не можуть бути належним доказом прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк, оскільки ці фотографії [PERSON] могла забрати у будь-який час, у тому числі і до смерті матері, коли переїжджала на постійне місце проживання до м. Івано-Франківська. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість первісного позову [PERSON] про визнання за нею права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], у задоволенні якого слід відмовити. Перша вимога позивача за другим позовом [PERSON] про встановлення факту батьківства знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, тому підлягає до задоволення. Встановлено, що [PERSON] народився [INFO] р. під час проживання його матері [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках. У свідоцтві про народження (а.с.54) відповідно до вимог ч.2 ст.55 чинного на той час КпШС України запис про його батька проведено за прізвищем матері «[PERSON]», ім'я, по батькові та національність батька записані за її вказівкою «[PERSON]». Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON], який протягом тривалого часу проживав однією сім'єю з [PERSON], вели спільне господарство, був батьком [PERSON], визнавав останнього своїм сином, піклувався про нього, приймав належну участь у його вихованні. Вказані обставини підтверджуються також письмовими доказами, а саме: свідоцтвом про хрещення (а.с.57), довідкою Липівської ЗОШ (а.с.66). Вказану вимогу суд вирішує у відповідності з вимогами ст.53 КпШС України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з наступними змінами і доповненнями). Що стосується другої вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], то суд вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON], який постійно проживав зі своєю бабою [PERSON] у спірному будинковолодінні і залишився там проживати після її смерті, не відносився до числа спадкоємців за законом відповідно до вимог ст.ст. 529-530 ЦК УРСР 1963 р. та, досягнувши на час смерті баби повноліття, не мав права на спадкування згідно з вимогами ст.531 ЦК УРСР, яка передбачала, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до дня його смерті. Тому [PERSON] не успадкував спірне будинковолодіння після смерті [PERSON] Суд критично оцінює посилання позивача [PERSON] на застосування до спірних правовідносин вимог п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 р. застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом; у разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у п.1 листа від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 р. і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання за ним права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 548, 549, 553, 555 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.53 КпШС України,

Outcome: partial