Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом в якому зазначила , що 01.10.2013 року вона була прийнята на посаду заступника директора ТОВ «Спецтермомонтаж - Енерго» та 27.06.2014 року звільнилась з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На день звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати за період з 01 травня по 27 червня 2014р. включно в сумі 5000,00 грн., та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 18 днів, що становить 1528,38 коп. Просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 5000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 3643,20 коп., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 120,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1528,38 коп. Під час слухання справи уточнила позовні вимоги, і з урахуванням перерахування їй 15.10.2014 року на банківський картковий рахунок заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, виплачені з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 5357,62 грн., просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 13236,96 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 120,00 грн., та моральну шкоду в розмірі 14442,00 грн.. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, оскільки вважає його обґрунтованим та законним. В судовому засіданні представник відповідача позов визнав частково, при цьому пояснив, що дійсно перед позивачкою мала місце заборгованість по виплаті заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки, яка 15.10.2014 року погашена шляхом переведення грошового переказу позивачки за мінусом всіх необхідних платежів та податків. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції залишив на розсуд суду, але вважає, що позивачкою невірно розрахований середньоденний заробіток, який повинен складати 83,30 грн., а не 121,44 грн. В іншій частині просив відмовити, бо вважає, що обґрунтування моральної шкоди є фактично обґрунтуванням матеріальної шкоди. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. Відповідно до ст..117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. На підставі ст. 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Згідно ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. В судовому засіданні встановлено, що позивачка 01.10.2013 року була прийнята на посаду заступника директора ТОВ «Спецтермомонтаж - Енерго» та 27.06.2014 року звільнилась з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На 27.06.2014 року, тобто на день звільнення, у відповідача була наявна заборгованість перед позивачкою по виплаті заробітної плати за період з 01 травня по 27 червня 2014 року включно у розмірі 5000,00 грн. та компенсацією за невикористану відпустку за 18 днів, що становить 1528,38 коп. 15.10.2014 року позивачці на її банківський картковий рахунок перераховані грошові кошти в розмірі 5357,62 грн. як заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, виплачені з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, що визнано позивачкою. Таким чином, в зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати на час звільнення на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки, тобто з 28.06.2014 року по 14.10.2014 року. Відповідно до Постанови КМУ №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Виходячи із розрахунку наданому представником відповідача , середня заробітна плата [PERSON] за 1 день складає - 83,30 грн., ( заробітна плата на місяць складає 2500 гривень, заборгованість 3 місяці 18 днів), тому на її користь необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки, який складає 9000,00 грн. У відповідності до вимог ст..35 Закону України» Про оплату праці» та ч.5 ст.95 КзПП, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до здійсненого позивачкою розрахунку, сума компенсації становить 120,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. Також суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивачки в частині моральної шкоди та стягнути на її користь 2000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, пов'язаного з несвоєчасною виплатою належних їй розрахункових платежів і необхідністю звернення за захистом своїх інтересів у суді. Дана сума, на думку суду, буде достатньою і відповідною понесеним позивачкою та її родиною обмежень. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial