Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнська [PERSON]» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення суми за договором банківського вкладу, укладеними між позивачем та відповідачем, в розмірі 200000,00грн. В позовній заяві вказав, що 25 липня 2012 року між ним і відповідачем був складений договір №26202070201672 банківського вкладу на вимогу «Для виплат» згідно якого банк відкрив йому поточний рахунок № 26202070201672. 25 квітня 2013 року між ним і відповідачем був складений договір банківського вкладу «Швейцарський Постійний» у доларах США №572640/2013, згідно якого банк відкрив йому депозитний рахунок №26350070200633, на який він передав, а банк прийняв 26479 доларів США. Згідно умов договору №572640/2013 банківського вкладу «Швейцарський Постійний» у доларах США 26 травня 2014 р. банк перерахував йму на поточний рахунок №26202070201672 проценти 2954,48 дол. Згідно умов договору №26202070201672 банківського вкладу на вимогу «Для виплат» від 25.07.2012р. дата вимоги вкладником вкладу на вимогу - на першу вимогу вкладника, а 25.05.1214р термін банківського вкладу «Швейцарський Постійний» закінчився. 26 травня 2014 р позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення йму коштів готівкою з поточного рахунку №26202070201672 згідно умов договору (п.1.5) шляхом їх виплати через касу відповідача, на що відповідач неодноразово відмовив йому в його проханні. Відповідач перерахував позивачу кошти на його рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк», лише 18.06.2014р та 19.06.2014р. Тому, станом на 18.06.2014року у відповідача зявилась заборгованість перед позивачем у розмірі несплачених відсотків у сумі 580,61 дол. США, інфляційних витрат - 876,48нрн., пені у розмірі 21192.11 дол.США, а також моральної шкоди у розмірі 10000,00грн, які позивач просить стягнути з відповідача Позивач позов підтримав у повному обсязі просив його задовольнити. Представник відповідача у судові засідання жодного разу не зявився, причини неявки суду не повідомив, надав суду письмові заперечення на позов, надав заяву про розгляд справи в його відсутності. Згідно із положенням статті 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомленої сторони без поважних причин. Отже, згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, тому на підставі ст. 169, 224 ЦПК України зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача та оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов є таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ст.10 та ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони в справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 25 липня 2012 року між ним і відповідачем був складений договір №26202070201672 банківського вкладу на вимогу «Для виплат» згідно якого банк відкрив йому поточний рахунок № 26202070201672. 25 квітня 2013 року між ним і відповідачем був складений договір банківського вкладу «Швейцарський Постійний» у доларах США №572640/2013, згідно якого банк відкрив йому депозитний рахунок №26350070200633, на який він передав, а банк прийняв 26479 доларів США. Згідно умов договору №572640/2013 банківського вкладу «Швейцарський Постійний» у доларах США 26 травня 2014 р. банк перерахував йму на поточний рахунок №26202070201672 проценти 2954,48 дол. Згідно умов договору №26202070201672 банківського вкладу на вимогу «Для виплат» від 25.07.2012р. дата вимоги вкладником вкладу на вимогу - на першу вимогу вкладника, а 25.05.1214р термін банківського вкладу «Швейцарський Постійний» закінчився. 26 травня 2014 р позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення йму коштів готівкою з поточного рахунку №26202070201672 згідно умов договору (п.1.5) шляхом їх виплати через касу відповідача, на що відповідач неодноразово відмовив йому в його проханні. Відповідач перерахував позивачу кошти на його рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк», лише 18.06.2014р та 19.06.2014р. Тому, станом на 18.06.2014року у відповідача зявилась заборгованість перед позивачем у розмірі несплачених відсотків у сумі 580,61 дол. США, інфляційних витрат - 876,48нрн., пені у розмірі 21192.11 дол.США, а також моральної шкоди у розмірі 10000,00грн, які позивач просить стягнути з відповідача В наслідок протиправної поведінки відповідача щодо безпідставного утримування його кошти і позбавлення його можливості розпоряджатися ними як майном для задоволення життєвих потреб, позивач був вимушений шукати додаткові засоби для існування і докладати зусилля для поновлення своїх порушених прав у судовому порядку. На даний час ПАТ«ВіЕйБі банк» знаходиться в стані ліквідації, тому ПАТ «ВІЕЙБІ банк» Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Відповідно до ч. 1 і ч. З ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Положеннями ч. 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Крім того, згідно ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Разом з цим Верховним Судом України у положеннях листа «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі N 6-140ЦСІЗ). При цьому, відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 610 УК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Положеннями ст. 1061 ЦК України визначено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. При цьому ВСУ у листі «Висновки Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року» від 01.07.2013р. зазначено правову позицію, згідно якої визнано правильними висновки судів про необхідність стягнення з банку - боржника на користь вкладників - кредиторів процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а також 3 процентів річних та суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі N 6-39цс13). Положеннями договору банківського вкладу №572640/2013 визначено, що процентна ставка складає 10,25% річних. Враховуючи наведене з відповідача підлягають стягненню проценти із суми вкладу 29433,48 дол.США за період з 26.05.2014р. по 18.06.2014 р. у розмірі 198,37дол. США Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у положеннях п. 8 Листа від 13.04.2011 р. роз'яснив, що аналіз ст. 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. У зв'язку з цим дія мораторію відповідно до ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на них не поширюється (постанова від 15.11.2010 р. N 3-11гс10). Загальна сума 3% річних із суми простроченого грошового зобов'язання у розмірі 29433,48 дол.США за період з 26.05.2014р. по 18.06.2014 р. складає - 58.06 дол. США Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року за № 1023-XII, вищезазначений закон як спеціалізований регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 закону України «Про захист прав споживачів», послуга -діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 1 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року за № 2664-111, унормовано, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Згідно п. 4 і 14 ч. 1 ст. 4 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються такі послуги: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення, банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ч. 3 ст. 47 закону України «Про банки та банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року за № 2121-111, до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах. Враховуючи наведене позивач є споживачем фінансових послуг відповідача щодо залучення останнім у вклад (депозит) коштів позивача на у мовах визначених Договором. Верховним Судом України у положеннях розділу «Фінансово-кредитні послуги» Листа «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)» від 01.02.2013р роз'яснено, що сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-ХІІ та № 2664-ІІІ терміни «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-ХІІ. Положеннями ч. 5 ст. 10 закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Частинами 1 та З ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. На підставі викладеного з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення повернення вкладу із суми вкладу 29433,48 дол.США за період з 26.05.2014р. по 18.06.2014 р. у розмірі 21192.11 дол.США. Заявлені позивачем вимоги щодо стягнення на його користь моральної шкоди, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню у звязку з недоведеністю. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а. також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором, або законом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а саме, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 20000,00грн.. Також, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню і сума судового збору, що становить 243,60.

Outcome: partial