Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.11.2015 року було розірвано. Від шлюбу народилось двоє дітей: син [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], які проживають з матірю. До одруження - 26.02.1999 року позивачці видано ордер на квартиру №52 по вул. Сухомлинського, буд. №4, корп. 1, в м. Івано-Франківську, яка зареєстрована на позивачку та її сина в рівних долях та приватизована. 19.11.2011 року вказану квартиру було продано, а за кошти від продажу придбано квартиру №94а по вул. В.Стуса, буд. 28, а також нежитлове приміщення комору №CIV (вбудована), яка знаходиться в будинку №28 по вул. В.Стуса. Документи на вказане нерухоме майно, яке являлось спільною сумісною власністю подружжя, було оформлено на відповідача. Позивачка просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири №94а по вул. В.Стуса, буд. №28, в м. Івано-Франківську та 2/3 частки нежитлового приміщення комори у вказаному будинку, з врахуванням часток дітей, які перебувають на її утримані, а також покласти на відповідача судові витрати. Позивачка в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечила щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судові засідання не зявлявся, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, що повертались у звязку із закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням думки позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Рішенням від 25 листопада 2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] залишено проживати з матірю (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження від 02.11.2000 р. сторони являються батьками [PERSON] [INFO] (а.с.9). Згідно свідоцтва про народження від 09.08.2006 р. сторони являються батьками [PERSON], [INFO] (а.с.10) 26 лютого 2009 року позивачка [PERSON] отримала ордер на житлове приміщення № 005007 на право зайняття квартири [ADDRESS], корп.1 (а.с.11), яка 06.03.2001 року була приватизована та належала на праві спільної сумісної власності позивачці та її сину (а.с.12-13). Квартиру [ADDRESS], корп.1, в м. Івано-Франківську 19.11.2011 року було продано, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.14). Під час шлюбу, 17.07.2013 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру №94а по вул. В.Стуса, буд. 28 в м. Івано-Франківську (а.с.16-19), в якій зареєстровані на проживання сторони та їхні діти (а.с.20-21). Крім того, 16.08.2013 року відповідач набув право власності на нежитлове приміщення комору по вул. В.Стуса, буд. 28, в м. Івано-Франківську (а.с.22-29). Отже, вказані вище обєкти нерухомого майна придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 71 СК України закріплено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку. Суд бере до уваги те, що діти сторін [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають та перебувають на утриманні позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved