Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті відкрилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Даний житловий будинок [PERSON] під час життя збудував на підставі договору від 24.10.1979 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності жилою площею не більше 60 м.2. Будинок був введений в експлуатацію згідно з актом приймання в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника від 26.10.1993 року, який затверджений рішенням Покровської селищної ради №36 від 17.11.1993 року. Так, 19.11.1993 року житловий будинок був зареєстрований Синельниківським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] , про що свідчить штамп БТІ та запис на договорі про надання земельної ділянки. Отже, у [PERSON] були вказані правовстановлюючі документи, на підставі яких будинок було зареєстровано в установленому на той час порядку. На теперішній час правовстановлюючі документи втрачені, залишилися лише їх копії. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивачка та його донька [PERSON] . На підставі їх заяв державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Кривошей О.Г. відкрита спадкова справа № 643/2007. Відповідач по справі право власності на Ѕ частку житлового будинку в порядку спадкування оформила, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових справ. Позивачка вказує, що отримати свідоцтво про право на спадщину на свою Ѕ частку житлового будинку вона не може, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок, в зв`язку з чим нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Просить позов задовольнити та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами. Справу розглянуто в відсутності позивача, яка надала суду заяву, в якій просить справу розглядати в її відсутності. Позов повністю підтримує та просить його задовольнити. Справу розглянуто в відсутності представника відповідача [PERSON] , який в судове засідання не з`явився та надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки до даного спору слід застосувати позовну давність. Так, з позовною вимогою про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку в порядку спадкування за законом позивачка зверталася ще в 2013 році (справа № 189/1025/13-ц). По вказаній справі було прийняте рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаної вище позовної вимоги [PERSON] . Рішення суду від 11.09.2013 року. Таким чином про порушення свого права [PERSON] дізналася 11.09.2013 року, а звернулася до суду із захистом свого права 10.07.2019 року, тобто майже через шість років після того, коли дізналася про його порушення. Тому просить застосувати позовну давність та відмовити у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку в порядку спадкування. Розгляд справи просить провести в його відсутність. Суд, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судом достовірно встановлено, що 29.12.1979 року нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори посвідчено договір про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності в смт. Покровське на підставі рішення виконкому Покровської селищної ради від 28.06.1979 року. За п. 9 договору будівлі вступають в експлуатацію та стають особистою власністю забудовника після визнання їх прийомною комісією. Згідно відомостей технічного паспорту на ім`я власника [PERSON] житловий будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., підвалу «П-1» площею 58,4 кв.м., вбиральні «В-1», сараїв «Г-1», «Д-1», літнього душу «Е-1», огорожі «1-4», мощення 1. Житловий будинок з підвалом побудовані у 1988 році., а сараї з літнім душем - у 1990 році. Актом від 26.10.1993 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради від 17.11.1993 року будинок [ADDRESS] прийнято в експлуатацію від забудовника [PERSON] . За відомостями Синельниківського міжміського бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі посвідченого 29.12.1979 року нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори договору про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради від 17.11.1993 року. Зазначені обставини свідчать, що [PERSON] за життя не лише набув права власності на будинок [ADDRESS] , а й зареєстрував своє право у передбаченому законом на той час порядку. Крім того, додатково його право власності на будинок [ADDRESS] підтверджено і рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради від 27.09.2012 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про одруження від 24.11.2004 року - зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] з присвоєнням останній прізвища « [PERSON] ». Так, 05.02.2008 року - [PERSON] звернулася до Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Покровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 21.09.2016 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документу. Так, рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11.09.2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Покровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами як пережившому подружжю та на ј частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом відмовлено в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] треті особи - Покровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку спадкування за законом відмовлено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 року, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано та визнано за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Що складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., підвалу «П-1» площею 58,4 кв.м., вбиральні «В-1», сараїв «Г-1», «Д-1», літнього душу «Е-1», огорожі «1-4», мощення 1. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11.09.2013 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 року залишено без змін. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . З вищевикладеного вбачається, що спадкоємцями [PERSON] за законом у першу чергу є його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , які відповідно до вимог ч.1 ст.1261, 1268-1270 ЦК України прийняли спадщину у передбачений законом шестимісячний строк. Відповідно до вимог ч.1 ст.1267 ЦК України їх частки у спадщині є рівними. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (стаття 258 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються. Частинами 1,5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ст. 266 ЦПК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. В своїй прецедентній практиці Європейський Суд звертає увагу, що строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу» (наприклад рішення Європейського Суду у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom, no. 22083/93, §51»). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-2469цс16 наведена правова позиція суду щодо порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», які містяться в статті 261 ЦК України, що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому, як вважає суд, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Як встановлено судом, рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11.09.2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Покровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами як пережившому подружжю та на ј частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом відмовлено в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] треті особи - Покровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Реєстраційна служба Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку спадкування за законом відмовлено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2013 року, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано та визнано за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Що складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 56,8 кв.м., підвалу «П-1» площею 58,4 кв.м., вбиральні «В-1», сараїв «Г-1», «Д-1», літнього душу «Е-1», огорожі «1-4», мощення 1. Згідно мотивувальної частини рішення - [PERSON] рішення в апеляційному порядку не оскаржувала, а в судовому засіданні апеляційного суду нею заявлено про наміри заявити інший позов за іншими підставами. З вищенаведеного видно, що про порушення свого права позивачка дізналася 11.09.2013 року, а звернулася до суду з даним позовом 12 липня 2019 року, тобто майже через шість років після того, як дізналася про порушення своїх прав. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що трьохрічний строк позовної давності, у межах якого позивачка могла звернутися до суду з вимогою про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку в порядку спадкування, закінчився 11 вересня 2016 року. Позивачка, звернувшись до суду із даним позовом 12 липня 2019 року, пропустила вказаний строк позовної давності. Клопотання про поновлення такого строку нею суду не подавалося. Згідно із ст. 267 ч. 4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Враховуючи відмову у позові, судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору, слід покласти на останню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed