Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Крім неї, у зазначеній квартирі зареєстровані її батьки: [PERSON] та [PERSON] , шлюб між якими розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2018 року. Однак, її батько - відповідач [PERSON] понад рік не проживає у вказаному житлі, його речі та майно у помешканні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг та здійсненні поточних ремонтів він не приймає. Разом із цим, позивачка вказує, що реєстрація відповідача у належній їй на праві власності квартирі порушує її права як власника даного житла. Посилаючись на наведене просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] до суду не подавав. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2020 року закрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті . У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, з підстав викладених у позові, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Виклик відповідача здійснювався шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України». За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивачка не заперечила проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно Витягу\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухома майно\~про реєстрацію\~права власності,\~індексний номер\~121638160,\~сформованого 23\~квітня 2018\~року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності [PERSON] . Як убачається із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 23 січня 2020 року Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «За Рудкою,10» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказане також стверджується записами у будинковій книзі для реєстрації громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 14 червня 2019 року, [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 10 травня 2018 року, що засвідчують свідки сусіди: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується також Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 17 січня 2020 року,с кладеного на підставі свідчення свідків-сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом установлено, що відповідач [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] . Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першої статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, таких домовленостей між сторонами спору не існувало. У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Судом установлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] понад два роки не проживає у вказаному помешканні, його речі та майно там відсутні, участі у сплаті комунальних послуг з утримання квартири не приймає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що є сусідкою позивачки, проживає у квартирі [ADDRESS] , батька [PERSON] [PERSON] не бачила у будинку з травня 2018 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що проживає у тому ж будинку, що й позивачка [PERSON] , однак відповідача, із яким особисто знайома, не бачила з того моменту, відколи розірвано шлюб між ним та матір`ю позивачка [PERSON] , понад рік часу . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою сім`ї позивачки, їй відомо, що після розірвання шлюбу між батьками позивачки, а саме з травня 2018 року, відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . Жодних доказів на спростування викладених у позові обставин відповідачем суду не надано. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved