Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 3/20 частин житлового будинку [ADDRESS]. В поданому до суду позові позивачка посилається на те, що 27 травня 2001 року уклала з відповідачами договір купівлі-продажу зазначеної частки будинку, яка відповідає квартирі [ADDRESS] і з дня укладення договору і до наявного часу вільно володіє цим майном, проживає в квартирі, в якій зареєстроване її місце проживання. Однак форма укладеного договору не відповідає вимогам законодавства, тому позивачка позбавлена можливості підтвердити своє право власності на квартиру, тому посилаючись на норму ст. 344 ЦК України позивачка змушена звернутися до суду. Сторони у судове засідання не з'явились. Від позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, при цьому позивачка позовну заяву підтримала, просила задовольнити її у повному обсязі, та не заперечує проти заочного розгляду справи у випадку неявки відповідачів у судове засідання. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, оскільки судові виклики надсилались на адресу їх місця проживання, зареєстровану у встановленому законом порядку, однак, згідно з конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідками відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явилися до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідачі за цією адресою не проживають. Однак, зважаючи як на приписи ч. 5 ст. 74 так і ч. 8 ст. 76 ЦПК України відповідачі вважаються повідомленими. Про причину своєї неявки відповідачі суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. В зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомлених належним чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Крім того, в зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 27 травня 2001 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила об'єкт нерухомості: 3/20 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно копії паспорту в квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання позивачки (а.с. 3-4). Відповідно, до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2000 року № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000, правовий, режим власності, порядок та умови придбання і припинення права власності, а також права володіння, користування і розпорядження майном установлюється законами. Ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. По наявній справі умови в порядку ст. 655 ЦК України по договору купівлі-продажу виконані обома сторонами, так як сторони виконали свої обов'язки, тобто позивачка заплатила відповідачам обумовлену суму грошей, а відповідачі, в свою чергу, передали їй у власність нерухоме майно - вищезазначену квартиру. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому п.8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може з 1 січня 2011 року. Відповідно до п.11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Судом з достовірністю встановлено, що власниками спірної квартири є відповідачі, однак право [PERSON] не оспорюють, та визнають позивачку добросовісним набувачем майна, що належало їм, позивачка [PERSON] в свою чергу починаючи з 2001 року, відкрито та безперервно володіє (користується) спірною квартирою, з дня її придбання проживає в ній, та здійснює витрати на її утримання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved