Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк», який уточнювала під час розгляду справи, про припинення дії договору поруки, про визнання факту виконання рішення суду В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до умов кредитного договору №232139-cred від 05.06.2008 року її чоловік [PERSON] отримав в ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти в розмірі 40000 гривень. Того ж дня, 05.06.2008 року між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки №232139cred/1 за яким вона взяла на себе обов'язок по забезпеченню виконання зобов'язань [PERSON], який протягом певного часу повідомляв їй про належне виконання договору. 29.06.2011 року від державного виконавця вони довідалися, що на виконанні в Жовтневому ВДВС міста Маріуполя знаходиться виконавчий лист, виданий на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 28.12.2009 року, яким з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 38388,46 гривень. 06.07.2011 року державний виконавець, за зверненням [PERSON] від 04.07.2011 року, надав останньому строк для добровільного виконання рішення суду до 14.07.20011 року, в зв'язку з несвоєчасним отриманням боржником постанови про відкриття виконавчого провадження. 07.07.2011 року [PERSON] одержав від неї гроші та оплатив ПАТ «КБ «ПриватБанк» стягнуті рішенням суду 38388,46 гривень та судові витрати у сумі 120 гривень і 383,88 гривень, що підтверджено квитанціями. Таким чином, зобов'язання перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» було виконано поручителем 07.07.2011 року. Вважає, що договір поруки має бути визнаний таким, що припинив свою дію з 28.12.2009 року, оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк» без згоди поручителя збільшив обсяг її відповідальності, в зв'язку з тим, що в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов'язання, а саме: строк виконання зобов'язань, встановлений кредитним договором з 05.06.2008 року по 05.02.2010 року, був змінений на підставі рішення суду від 28.12.2009 року і відповідно становить з 05.06.2008 року по 28.12.2009 року. Також зазначила, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» порушив вимоги законодавства щодо обов'язку повідомлення та інформованості поручителя про зміни умов основного договору, а також не пред'явив вимогу про погашення боргу. Просить припинити дію договору поруки від 05.06.2008 року на підставі ст.559 ЦК України та стягнути судові витрати. Крім того, просить визнати факт, що рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 28.12.2009 року було виконано позичальником [PERSON] та поручителем [PERSON] в повному обсязі 07.07.2011 року. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягала на задоволені позову. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Шишелова Н.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала, оскільки вважає, що звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] намагається уникнути відповідальності, що настає за неналежне виконання умов кредитного договору, тому просить у задоволені позову відмовити. Просила врахувати, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 12.06.2012 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 12.09.2012 року солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором від 05.06.2008 року, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 12131,93 гривень, заборгованості за процентами у сумі 25137,65 гривень, штрафу у сумі 1863,48 гривень. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Позивачка [PERSON] додатково пояснила, що лише під час розгляду даної справи довідалася про наявність рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 12.06.2012 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 12.09.2012 року про стягнення з неї певних сум на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк». Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 05 червня 2008 року між КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №232139-cred на підставі якого останній отримав кредит у сумі 40000 гривень строком до 05.02.2010 року зі сплатою за його користування 30% річних, у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 60% річних. 05 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки №232139cred/1, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання [PERSON] (боржник) зобов'язань за кредитним договором №232139-cred від 30.05.2007р. за яким отримано кредит у сумі 40000 гривень на строк до 05.02.2010 року. Договором передбачена сплата відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних, у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати 60% річних. Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник. У випадку невиконання Боржником обов'язків за кредитним договором, Боржник і Поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Договір діє до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором. (п.1, п.2, п.4, п.11 договору поруки) 28.12.2009 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя було винесено заочне рішення у цивільній справі №2-6074/2009 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначеним рішенням в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором №232139-cred від 05.06.2008 року в розмірі 38388,46 гривень та судові витрати в сумах 120 гривень та 383,88 гривень. Рішенням суду встановлено, що станом на 23.07.2009 року заборгованість відповідачів за кредитним договором від 05.06.2008 року становить 38388,46 гривень та складається з: 31326,16 гривень - заборгованість за кредитом, 4996,18 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 250 гривень - сума фіксованого штрафу за прострочення зобов'язань, 1816,12 гривень - відсотковий штраф. Відповідачі не брали участь у розгляді справи, але про розгляд справи були повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. 06.07.2011 року державний виконавець Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ, за зверненням [PERSON] від 04.07.2011 року, виніс постанову, якою надав останньому строк для добровільного виконання рішення суду до 14.07.20011 року, в зв'язку з несвоєчасним отриманням боржником постанови про відкриття виконавчого провадження. Згідно з Квитанціями від 07.07.2011 року [PERSON] оплатив ПАТ «КБ «ПриватБанк» стягнуті рішенням суду 38388,46 гривень та судові витрати у сумі 120 гривень і 383,88 гривень. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 12.06.2012 року було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] та з відповідачів в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором №232139-cred від 05.06.2008 року в розмірі 39383,06 гривень та судові витрати в сумі 393,83 гривень. Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив [PERSON], зазначивши, що рішенням суду від 28.12.2009 року банк фактично розірвав договір, оскільки кредит надавався до 05.02.2010 року, коли і повинна закінчитися дія договору. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2012 року було змінено рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 12.06.2012 року, а саме: в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором №232139-cred від 05.06.2008 року, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 12131,93 гривень, заборгованості за процентами у сумі 25137,65 гривень, штрафу у сумі 1863,48 гривень. Рішенням суду апеляційної інстанції встановлено наступне. У розгляді справи брали участь відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], а відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про судовий розгляд. З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2011 року [PERSON] було виконано заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя шляхом внесення 38388,46 гривень на рахунок ПАТ «КБ «ПриватБанк», у строк наданий виконавчою службою для добровільного виконання рішення суду. Ухвалення судом заочного рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не проведено своєчасно, не припиняє зобов'язальних правовідносин і не звільняє боржника від виконання передбаченого договором зобов'язання. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання до 07.07.2011 року, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 14.02.2012 року заборгованість за кредитом становить 12131,93 гривень, за процентами 25137,65 гривень. Сплачена за рішенням суду заборгованість 38388,46 гривень, 08 липня 2011 року була розподілена на погашення процентів у сумі 19194,20 гривень та на погашення простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19204,23 гривень. Отже після винесення рішення суду від 28.12.2009 року, укладений між сторонами договір не був припинений, продовжував свою дію, внесена відповідачем сума була недостатньою для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі, дії Банку щодо розподілення внесених коштів узгоджуються з положеннями ст.534 ЦК України. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Банку в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитом та відсотками, суд обґрунтовано виходив с того, що відповідачами основні грошові зобов'язання до моменту ухвалення рішення не виконані, а тому наявність судового рішення не звільняє боржника, від відповідальності, передбаченої ст.1048, ст.1054 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями частини 3 статті 61 Цивільно-процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст.553, ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, неустойки, відшкодування збитків, процентів, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами кредитного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основаного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Положеннями ч.4 ст.559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно з п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Вирішуючи справу суд враховує, що рішеннями судів від 12.06.2012 року та від 12.09.2012 року встановлено продовження дії кредитного договору і договору поруки після винесення заочного рішення суду від 28.12.2009 року, а відповідно і обов'язок поручителя нести солідарну відповідальність разом із боржником за виконання зобов'язання. Позивачка помилково вважає, що звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості до сплину терміну дії кредитного договору є збільшенням основного зобов'язання забезпеченого порукою. Проте, на думку суду, таке звернення до суду є пред'явленням вимоги до позичальника та поручителя, які в подальшому не оскаржували рішення суду та добровільно його виконали. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у визнанні припиненим договору поруки. Вимога про визнання факту того, що рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 28.12.2009 року було виконано позичальником [PERSON] та поручителем [PERSON] в повному обсязі 07.07.2011 року сторонами не заперечувалася, а відповідно не підлягає визнанню рішенням суду у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed