Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , доказом чого є Договір дарування будинку від 15.12.2004, зареєстрований в реєстрі за № 428. Відповідачка по справі у вказаному будинку не проживає з жовтня 2019 року. Позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує, наслідки винесення такого рішення їй роз`яснені. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причин неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Договору дарування будинку від 15.12.2004, зареєстрованого в реєстрі за № 428, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7290474 від 19.05.2005, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області № 1301 від 27.08.2021 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1959 року народження, [PERSON] , 1961 року народження, та [PERSON] , 1985 року народження. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного комісією у складі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 30 серпня 2021 року, [PERSON] , 1985 року народження, дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте фактично в будинку не проживає з 2019 року. Згідно копії паспорта Російської Федерації № [NUMBER] [PERSON] зареєстрована з 03.06.2019 за адресою: [ADDRESS] , а з 09.07.2021 за адресою: [ADDRESS] . Згідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не проживає у вказаному будинку з 2019 року, отже визначений у статті 405 ЦК України річний строк відсутності без поважних причин у житлі власника на момент розгляду справи сплинув, при цьому матеріали справи не містять належних доказів домовленості між власником житла і відповідачкою щодо відсутності останньої у житловому будинку [ADDRESS] понад встановлені законом строки. Оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved