Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що, що вона є хрещеною матір'ю [PERSON], [INFO], рідною матір'ю якої є відповідачка. У 2007 році вона забрала дитину до себе, оскільки її мати опинилась в скрутному становищі по причині відсутності житла. Дитина прожила у неї 7 місяців, в подальшому її забрала до себе мати, у якої вона прожила до травня 2010 року. З травня 2010 року вона вдруге забрала дитину до себе в м. Красноармійськ та до цього часу дівчинка проживає разом з нею. Мати відвідує дитину не більші трьох разів на рік, вихованням доньки не займалась, не цікавилась її навчанням. Оскільки дитина протягом 5 років знаходиться на її утриманні, відповідачка не займається вихованням дитини, матеріально її не забезпечує, просить позбавити осатаню її батьківських прав та стягнути аліменти на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] в розмір ? частини від усіх видів доходу, щомісячно, але не менш 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь осіб, куди буде влаштована дитина з 01.07.2015 року до повнолітня [PERSON] Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON]. до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась позивачка, принесла апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що судом не враховано вимоги ст.. 164 СК України та обставина, що відповідачка своїх обов'язків щодо виховання дитини не виконує, у віці 1 року 7 місяців віддала дитину сторонній особі, допомоги на її утримання не надавала, долею дитини не цікавилась, доки не стало питання про усиновлення дитини. Крім того, судом було встановлено і не спростовується сторонами, що було визначено місце проживання малолітньої [PERSON] в її родині, що вона вже тривалий час виховує дитину та матеріально її забезпечує, мати в добровільному порядку допомогу на утримання дитини не надає, тому є всі підстави для стягнення з відповідачки аліментів. Прокурор в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма №1763 від 07 квітня 2016 року ( а.с.138) Позивачка в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 142-143). Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 1744 від 07 квітня 2016 року ( а.с.141). Представник третьої особи - особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноармійського міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма №1770 від 07 квітня 2016 року (а.с.137). Представник третьої особи - органу опіки та піклування Жовтневої районного адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 1743 від 07 квітня 2016 року (а.с.139). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], батько в свідоцтві про народження записаний [PERSON] зі слів матері на підставі ст. 135 СК України ( а.с. 9). [PERSON] проживає разом з [PERSON] в квартирі, що належить останній на підставі права власності, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-14). [PERSON] навчається в загальноосвітній школі 1-111 ступенів № 2 м. Красноармійська Донецької області з 01.09.2011 року до теперішнього часу, відвідує секцію фітнесу та аеробіки ( а. с. 11, 24). [PERSON] працює у КДНЗ № 2 відділу освіти Красноармійської міської ради в якості вихователя та її середньомісячна заробітна плата становить 2905,28 грн.; за місцем роботи характеризується позитивно; згідно висновку про стан здоров'я може бути опікуном ( а. с. 21, 25, 28). Згідно довідки з місця проживання від 03.11.2015 року [PERSON] має склад сім'ї : [PERSON], [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.58). Згідно довідки з місця роботи [PERSON] працює у ТОВ «Метінвест-Маріупольський ремонтно-механічний завод» з 01.10.2013 року по теперішній час у цеху виробництва мастильних матеріалів апаратником варіння 5 розряду 9, її середній заробіток становить 4 400 грн. ( а. с. 75, 77), за місцем роботи характеризується позитивно ( а. с. 65);[PERSON]. значиться зареєстрованою разом з донькою [PERSON] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 67); до кримінальної відповідальності не притягувалась ( а. с. 74); на обліку у лікаря-нарколога не перебуває ( а. с. 60). Згідно висновку органу опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації Маріупольської районної адміністрації згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] для виховання та розвитку малолітньої [PERSON] створені необхідні умови, мати виявляє бажання забрати свою доньку в родину для спільного проживання. Орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації вважає не доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] року ( а.с. 53). Згідно повідомлення Красноармійської міжрайонної прокуратури від 17.07.2015 року [PERSON] роз'яснено, що 15.07.2015 року за результатами перевірки викладених у зверненні доводів слідчим СВ Красноармійського МВ внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201500410001760 про те, що [PERSON]. самовільно утримує доньку [PERSON], за ознаками ст. 356 КК України та на даний час триває досудове розслідування ( а. с. 66). Як встановлено в суді першої інстанції і вказані обставини не заперечуються сторонами, з 2010 року малолітня [PERSON] за домовленістю сторін проживає у своєї хрещеної матері, позивачки по справі за адресою : [ADDRESS]. [PERSON] спілкується з донькою по телефону, приїжджає до неї декілька разів на рік, остання приїжджала до своєї матері в м. Маріуполь. З приводу тимчасового місця проживання дитини спору у сторін не виникало. В липні 2015 року між позивачкою та відповідачкою виник конфлікт з приводу місця проживання малолітньої [PERSON] , що підтверджено листом Краснармійської міжрайонної прокуратури, поясненнями сторін по справі та свідка [PERSON] Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 164 Сімейного кодексу України і виходив з того, що підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відсутні та не встановлена винна поведінки останньої, нехтування нею батьківськими обов'язками та не доведено факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов'язків Відповідно до вимог ст.150, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дітей, турбуватися про стан їх здоров'я , фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити отримання дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виходячи зі змісту наведеної норми Закону особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Заперечуючи проти позову відповідач пояснювала, що дійсно у 2007 році вона опинилася у тяжкому становищі, без житла, тому домовившись з позивачкою, яка є хрещеною матір'ю її доньки, залишила останню проживати з позивачкою, про те весь цій час вона цікавилась долею доньки, спілкувалась з нею по телефону, надавала матеріальну допомогу, декілька разів приїжджала до неї в Красноармійськ та брала її до себе в м. Маріуполь. В 2015 році вона влаштувала свій побут та вирішила забрати доньку, проте позивачка стала їй перешкоджати, в зв'язку з чим вона була вимушена звернутись до правоохоронних органів. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки поведінки для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Крім того, згідно висновку Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради, орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації вважає не доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд першої інстанції прийшов вірного висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON], батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Проте невірним є висновок суду про відсутність у позивачки права на звернення дня до суду з закачаним позовом, оскільки вимогами ст. 165 СК України передбачено, що особа в сім'ї якої проживає дитина, має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Як було встановлено в судовому засіданні між позивачкою та відповідачкою існувала домовленість по те, що неповнолітня [PERSON] деякий час буде проживати у родині [PERSON], тому висновки суду про незаконне перебування [PERSON] у позивача, не відповідають обставинам справи, проте не впивають на правильність висновків щодо відмови в задоволені позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Відмовляючи в задоволені позовних вимог про стягнення аліментів суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від вимог про позбавлення батьківських прав, а оскільки в задоволені основного позову відмовлено, то відсутні підстави і для задоволення цих позовних вимог. Такий висновок суду є невірним та таким, що не ґрунтується на вимогах матеріального права. Статтею 180 СК України, визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Але звертаючись до суду з позовом, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини від усіх доходів, щомісячно , але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь осіб, куди буде влаштована дитина, під час розгляду справи позовні вимоги не змінювала на не уточнювала. Проте діючим законодавством не передбачено стягнення аліментів на користь третіх осіб, а вимоги про перерахунок аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України ( ч.3 ст. 193 СК України) позивачкою не заявлялись, тому правові підстави для задоволення позову про стягнення аліментів відсутні. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення аліментів скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволені прозову, але з інших правових підстав .

Outcome: partial