Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значаться формально зареєстрованими відповідачі: [PERSON] та [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично ніколи не проживали в даному будинку, не вселялися у такий, житлом у ньому не користувалися та не приймали участі в оплаті комунальних послуг. Стверджує, що відповідачі ніякої участі в утриманні даного житла не приймають та таким не користуються, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагують. Вказує, що реєстрація відповідачів у її житловому будинку обмежує її права як власника, оскільки не може оформити субсидію на комунальні послуги, змушена переплачувати комунальні послуги за останніх. Покликається на те, що будь-яких заяв від відповідачів щодо збереження за ними права користування вищевказаним житловим будинком не поступало. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а подала через канцелярію суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та просить суд справу розглядати у її відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, а подали через канцелярію суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги визнають в повній мірі та просять суд справу розглядати у їх відсутності. Ухвалою судді від 10.11.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №96307267, виданого 05.09.2017р. (підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серії та номер:1867, виданим 05.09.2017р. приватним нотаріусом Пилюх Г.Р.). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є племінниками власниці вказаного житлового будинку, а відповідач [PERSON] є чоловіком племінниці власниці такого; відповідачі значаться зареєстрованими в даному житловому будинку [ADDRESS] з 29.03.1995р., 09.09.1997р., 01.07.2002р., 16.01.1997р. відповідно і по даний час. Зазначені обставини підтверджуються довідкою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області від 07.09.2020р. №3740 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку, а також повідомленнями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області з відмітками про зареєстроване місце проживання відповідачів. Факт відсутності проживання та користування відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку підтверджується актом обстеження фактичного проживання від 07.09.2020р., який складений комісією в складі депутата Судововишнянської міської ради Я.Войціцького, спеціаліста землевпорядника [PERSON], згідно якого останні не проживають за зареєстрованою адресою, в будинок не вселялися, лише формально у такому прописані. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими у вказаному вище житловому будинку з надвірними будівлями, який належить позивачці [PERSON] та знаходиться в [ADDRESS] , фактично в такому будинку не проживаю впродовж більш як 17 років. Водночас судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником будинку, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області не реєструвався. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в даному будинку більше сімнадцяти років та не є членами сім`ї позивачки. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживають разом з нею та не ведуть спільне господарство, що підтверджується матеріалами справи. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачкою, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України по справі №6-709цс16 від 16.11.2016р., у відповідності до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За встановлених судом фактичних обставин даний цивільний спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідачі не є співвласниками житлового приміщення, не є членами сім`ї власника, не проживають в належному позивачці будинку більше сімнадцяти років, при цьому не вселялися у будинковолодіння позивачки та житлом у ньому не користувалися, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим будинком не встановлено; не беруть участі в його утриманні, що свідчить про втрату ними інтересу до зазначеного житлового будинку як до свого постійного місця проживання; факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачці перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні нею своїм майном; відповідачі визнали позовні вимоги, позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., що підтверджується поданою позивачкою квитанцією №0.0.1845586757.1 від 22.09.2020р. (платник: [PERSON] , банк платника: Приватбанк). У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідачі визнали позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачці [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені нею при подачі позову до суду, тобто 420,40 грн., а іншу частину сплаченого позивачкою та документально підтвердженого судового збору в розмірі 420,40 грн. необхідно стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивачки [PERSON] , тобто по 105,10 грн. з кожного.

Outcome: approved