Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання частково недійсним шлюбного договору, укладеного 18.12.2012 між [PERSON] та нею, а саме пунктів 4, 5, 7, 10 цього договору, посилаючись на те, що договір в цій частині ставить позивача в край невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством. В судовому засіданні 20.05.2021 судом прийнято відзив відповідача на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. В судовому засіданні позивачка, допитана за її згодою в якості свідка, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що за узгодженням з відповідачем протягом їх шлюбу не працювала, долю майна, яке вона набувала та відчужувала, завжди вирішував чоловік. Розірвання шлюбу між ними стало для неї несподіванкою і вона залишилась без засобів для існування. Все майно, набуте за час шлюбу належить її чоловіку на праві особистої приватної власності у зв`язку з укладанням між ними шлюбного договору, який вона просить визнати частково недійсним. Ініціатива щодо укладення такого договору належала чоловіку, вона зі змістом договору не ознайомлювалась. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. 23.07.2009 між сторонами зареєстровано шлюб. У цьому шлюбі народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 18.12.2020 приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Мицак Ю.Р. посвідчила шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого: - все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистими майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте, в тому числі майно (грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, але на кошти, що належали кожному із них особисто, дохід, що приноситимуть речі, котрі віднесено подружжям до особистої приватної власності, майно (в тому числі грошові кошти), отримані чоловіком або дружиною як відшкодування збитків, страхові платежі (п.4); - сторони домовились, що будь-які зобов`язання за договором позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів (п.5); - грошові кошти на рахунках в банкіських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки, нараховані по ним, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я відкрито рахунок в установі банку (п.7); - все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружино після укладення цього договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте (п.10). Саме ці умови договору позивач просить суд визнати недійсними, посилаючись на те, що договір в цій частині ставить її у вкрай невигідне становище, порівняно з законодавством. Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що на момент укладання спірного договору, його сторони у власності будь-якого майна не мали. Ця обставина визнавалась обома сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України. Аналізуючи зміст спірного договору судом встановлено те, що сторони, укладаючи його визначили правовий режим майна, яке на момент укладання договору ще не було придбано та/або набуте будь-ким з них, погодивши між собою правовий режим майна, придбаного у шлюбу, у майбутньому. Після укладення спірного договору і позивач і відповідач набували у власність рухоме і нерухоме майно, яким в подальшому розпоряджались на власний розсуд. Доказів того, що це майно набувалось ними за рахунок спільних коштів матеріали справи не містять. Суд вважає, що умови спірного договору передбачають рівні можливості для його сторін щодо набуття майна у особисту приватну власність. Посилання позивача на те, що після припинення шлюбних відносин, відповідач є власником значної кількості майна, а вона ні, на думку суду, не може бути підставою для визнання шлюбного договору недійсним. Метою укладання шлюбного договору є визначення правового режиму майна, яке придбане у шлюбі. Розрахунок кількості майна у кожного з подружжя після припинення шлюбних відносин та його рівний поділ, на думку суду, нівелює правову природу шлюбного договору, який укладається між подружжям для регулювання майнових відносин між ними. Суд звертає увагу на те, що підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) ряду вимог закону. Нерівномірне накопичення кожним з подружжя майна після його укладення та нерівність в кількості набутого майна на момент припинення шлюбних відносин - це ті обставини, які виникли вже після укладання спірного договору і не можуть бути підставою для його недійсності. З цих підстав суд приймає рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed