Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому просить: -припинити право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]; -визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначає, що 31.07.2013 року Солом'янським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення у справі № 760/9238/13-ц (набрало законної сили 22.09.2014 року), яким позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини квартири [ADDRESS] в розмірі 138 453 грн. 50 коп., витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачки до суду в розмірі 655 грн. 20 коп., витрати на оплату судового збору в сумі 1384 грн. 54 коп., а всього 140 493 грн. 24 коп. Також, в позовній заяві позивачка вказувала на ту обставину, що на виконання зазначеного рішення суду, нею сплачено кошти у розмірі 140 493 грн. 24 коп. та виконавчий збір на користь держави, що підтверджується квитанціями від 14.05.2015 № 176, від 25.05.2015 № 34, від 26.05.2015 № 125, від 04.06.2015 № 56. Зазначає, що згідно платіжного доручення відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 17 серпня 2015 року № 7283 кошти у розмірі 140493,24 грн. перераховано на розрахунковий рахунок [PERSON] згідно її заяви від 06 серпня 2015 року. Позивачка вказує, що відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 30.06.2015 року ВП № 45380793 виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3194/13, виданого 28.10.2014 року Солом'янським районним судом м. Києва щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 140493,24 грн. закрито у зв'язку з фактичним його виконанням. Таким чином, позивачка вважає, що оскільки [PERSON] отримала компенсацію вартості ? квартири [ADDRESS], то у неї припинилось право власності на цю частку. Як зазначає позивачка, підставою для звернення з даним позовом, стало те, що хоча право власності на ? частку квартири [ADDRESS], у [PERSON] припинилась, в зв'язку з чим підлягає вирішенню питання щодо визнання право власності за нею, виходячи з положень статтею 365 ЦК України. 10.02.2016 року позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву, якою просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. 18.12.2015 року, 10.02.2016 року, відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст.77 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 31.07.2013 року Солом'янським районним судом м. Києва було прийнято заочне рішення у справі № 760/9238/13-ц (набрало законної сили 22.09.2014 року), яким позов [PERSON] задоволено. Зазначеним рішенням суду, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини квартири [ADDRESS] в розмірі 138 453 грн. 50 коп., витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачки до суду в розмірі 655 грн. 20 коп., витрати на оплату судового збору в сумі 1384 грн. 54 коп., а всього 140 493 грн. 24 коп. (а.с. 14-15). Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві 11.11.2014 року було відкрито виконавче провадження, на виконання виконавчого листа № 2-3194/13, виданого 28.10.2014 року Солом'янським районним судом м. Києва щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 140493,24 грн. (а.с. 16). Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями від 14.05.2015 № 176, від 25.05.2015 № 34, від 26.05.2015 № 125, від 04.06.2015 № 56, що на підставі платіжного доручення відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 17 серпня 2015 року № 7283, кошти у розмірі 140493,24 грн. перераховано позивачкою на розрахунковий рахунок [PERSON] згідно її заяви від 06 серпня 2015 року (а.с. 17-19). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України «майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно)». Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що підставою припинення права власності є відмова власника від права власності. Частина 1 ст. 347 ЦК України визначає, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Як встановлено судом, [PERSON] отримала компенсацію вартості ? квартири [ADDRESS], на підставі рішення суду, тому приписи ст. 365 ЦК України є дотриманими, що є свідченням припинення права відповідачки на частку у спільному майні, а тому на цю частку може бути визнано право власності за позивачкою. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: approved