Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Полтавського обласного КП «ПОЛТАВАФАРМ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вона у період з 01.09.2017 по 09.11.2020 знаходилась у трудових відносинах з ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ». Під час її знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 14461,34грн. 09 листопада 2020 року наказом відповідача її було звільнено з підприємства за угодою сторін. Зазначає, що всупереч ст. 116 КЗпП, в день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Також у зв`язку із невиплатою позивачу заробітної плати вона зазнала моральних страждань, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14461,34грн та моральну шкоду, нанесену незаконними діяти відповідача, яку вона оцінює у 3000грн. У судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву, в якій просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила їх задовольнити. Представник відповідача - ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення слухання справи або слухання справи у його відсутність від нього не надійшло. Окрім цього, представник відповідача не скористався своїм правом та не надав відзив на позовну заяву. За таких обставин та у відповідності до ч.1 та п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу у відсутності позивачки та представника відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази, наявні у справі, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом установлено, що позивач [PERSON] з 01 вересня 2017 року по 9 листопада 2020 рік працювала у Полтавському обласному комунальному підприємстві «ПОЛТАВАФАРМ» на посаді прибиральника службових приміщень в ЦРА №85 невідокремленого структурного підрозділу, звільнена з посади за угодою сторін, згідно ст. 36 КЗпП, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.3-4). У статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунки у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому до виплати від підприємства проводиться в день звільнення. При звільненні з позивачем не був проведений розрахунок по виплаті належних їй від підприємства сум у вигляді заробітної плати, що підтверджується довідкою ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ». Відповідно до довідки ПОКП «ПОЛТАВАФАРМ» №01-961 від 23.12.2020 заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 14461,34грн (а.с.5). Ця сума заборгованості визначена до сплати, після утримання з неї прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, тому підлягає стягненню на користь позивача у повному розмірі. Таким чином, вимоги позивача про стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 14461,34грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як було встановлено судом саме з вини відповідача позивачці своєчасно не була виплачена заробітна плата при звільненні, що позбавило її гарантованого Конституцією України та законом права на отримання заробітної плати. Встановлено, що внаслідок порушення з вини відповідача прав позивачки, остання зазнала моральних страждань через неправомірні дії відповідача, які полягають у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, вона втратила нормальні життєві зв`язки, змушена економити на харчуванні та ліках, що негативно вплинуло на відносини в її родині. Завдана їй моральна шкода також обумовлюється моральним стражданням унаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниження честі, гідності, ігноруванням її прав. Отже, з урахуванням характеру, обсягу моральних страждань та тривалості порушення прав позивачки, яких вона зазнала, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд уважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000грн. Саме така сума буде пропорційною та адекватною тим стражданням, яких зазнала позивачка в результаті порушення її прав. На підставі викладеного з відповідача на користь [PERSON] належить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 14461,34грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000грн. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. Згідност. 141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню судовий збір у сумі 908грн на користь держави.

Outcome: partial