Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те що, вона є власником квартири [ADDRESS] , у якій зареєстровані також відповідачі, колишні власники - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які з 2016 року у будинку не мешкають, їх особистих речей немає, комунальні послуги не сплачують, в утриманні житла участі не беруть. Але у добровільному порядку до цього часу з реєстраційного обліку вони не зняті, а через їх реєстрацію вона, як власник, немає можливості реалізувати у повному обсязі свої права, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відомостей про звернення [PERSON] до суду з аналогічним позовом немає. 05.08.2019 року суддею направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідачів. Отримавши відповідь 08.08.2019 року, ухвалою судді від 09.08.2019 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання на 09.09.2019 року. 09.09.2019 року судове засідання було відкладене до 02.10.2019 року через неявку всіх учасників. Позивач [PERSON] до суду надала заяву про розгляд даної справи у її відсутності, позов підтримала у повному обсязі і просила задовольнити ( а.с.28). Відповідачі до суду не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце проведення судових засідань, про що свідчать поштові конверти, які повернулися до суду з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання». Будь-яких заяви, чи відзиву проти позову, пояснень, відповідачі до суду не надали. Частина ч.7 ст. 128 ЦПК України передбачає, що у разі ненадання учасниками справи іншої адреси судова повістка надсилається фізичній особі, яка не має статусу підприємця, за адресою місця її проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно вимог ч.1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не значиться. За таких обставин, виходячи з вищевказаних вимог закону, відповідачі вважаються повідомленими про судові засідання. Враховуючі неявку у судове засідання всіх учасників справи, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася. На підставі викладеного, з письмової згоди позивачки, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. ст. 280, 281 ЦПК України. З`ясувавши позицію позивача та перевіривши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності в цілому належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору куплі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Куп`янського районного нотаріального округу Харківської області Колосовською С.О. 30.10.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 2456, відповідно до якого позивач купила належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , Витягу з Державного реєстру речових при якому вказано, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за зазначеною вище адресою ( а.с. 5-6,7). Сторони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою сектором реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області за № 12-13/5380 від 01.08.2019 року (а.с. 11), однак, відповідачі у помешканніфактично не проживають з 2016 року, що вбачається з акту про фактичне місце не проживання в м. Куп`янську Харківської області від 01.08.2019 року, складеного за участю сусідів, власниці квартири та членів комісії: інспекторів по роботі з абонентами КП «БЛАГОУСТРІЙ МІСТА» та юриста КП «БЛАГОУСТРІЙ МІСТА» (а.с.8). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилами статей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України гласить, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, в викладених вище обставин і норм закону випливає, що підстави, на ґрунті яких позивач набув своє право власності на нерухоме майно, є незмінними, законними та діючими дотепер. Згідно ч.1, ч.2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України (у випадку тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї протягом 6 місяців) та ст. 405 ЦК України (щодо членів сім`ї власника житла - понад рік). У даному випадку, будь-яких відомостей про існування підстав збереження за відповідачами житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , суду не наведено. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, з цього слідує, що в разі тривалого не проживання особи за місцем реєстрації, що становить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, власник цього майна має право заявити вимоги, зокрема, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Наявні у справі докази свідчать, що відомості про можливі перепони для проживання відповідачів у належному позивачу помешканні відсутні, вони добровільно виїхали і там не проживають з 2016 року, про що свідчить акт, але з реєстраційного обліку до теперішнього часу у добровільному порядку не знімаються, а також відсутні підстави для збереження за ними житла. У зв`язку з чим, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, оскільки вона, як власниця нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, однак реєстрація місця проживання відповідач у її будинку перешкоджає цьому, що призводить до порушення її прав. На підставі цього, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог та можливість задоволення її позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved