Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, з тих підстав, що починаючи з 1999 року зареєстрована та проживає разом із своєю родиною за адресою: [ADDRESS], і їй на праві приватної власності належить 5/6 частин даного житлового будинку. Так, 1/2 його частину вона отримала в дар згідно договору дарування житлового будинку від 26.12.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Великоберезнянської державної нотаріальної контори Гончар Т.М. за реєстровим № 2151. Ця 1/2 частина нерухомості була зареєстрована на її ім'я, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13245289 від 17.01.2007 року. Інші 2/6 частини зазначеного будинку вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2005 року, які також зареєстровані на її ім'я, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10082689 від 14.03.2006 року. У відповідності до ухвали Великоберезнянського районного суду про затвердження умов мирової угоди від 12.07.2006 року ці 2/6 частини нерухомості надані їй в особисту приватну власність. Дана мирова угода укладена між нею та [PERSON], яка являється власницею 1/6 частини згаданого житлового будинку, як вбачається з довідки КП «Великоберезнянське РБТІ». Однак зазначена особа з 2006 року відсутня в будинку і на скільки їй відомо померла. Позивачка вказує, що з 2006 року вона добросовісно, безперервно та відкрито володіє і користується згаданим вище нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонти, сплачує всі комунальні послуги, оскільки проживає та фактично працює в селі. Ці обставини підтверджуються відповідною відміткою про реєстрацію в даному будинку в її паспорті, а також у технічному паспорті на будинок. До теперішнього часу до неї не було ніяких претензій з боку третіх осіб відносно володіння та користування житловим будинком вцілому, а отже вона ввважає достатнім обґрунтування визнання права власності вцілому на дане дворогосподарство. За таких обставин, позивачка просить залучити до участі в справі державну нотаріальну контору для надання відомостей про відсутність чи наявність спадкової справи відносно [PERSON] та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами за адресою: - 2 - [ADDRESS], загальною площею 80,8 м.кв. (житловою площею 41,2 м.кв.). Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача, державний нотаріус Великоберезнянської державної нотаріальної контори у судове засідання також не з'явилися, подали заяви, в яких проти задоволення позовних вимог не заперечили та просили розглянути справу без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що позивачка [PERSON] являється власницею 5/6 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13245289 від 17.01.2007 року (1/2 частки) та № 10082689 від 14.03.2006 року (2/6 частки). Ці частки придбані нею відповідно згідно договору дарування житлового будинку від 26.12.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Великоберезнянської державної нотаріальної контори Гончар Т.М. за реєстровим № 2151, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2005 року, прийнявши спадщину після смерті батька [PERSON]. 12 липня 2006 року ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області, яка набрала законної сили, було визнано мирову угоду, укладену [PERSON] та [PERSON], за якою першій виділено у приватну власність 2/6 частини вищевказаного житлового будинку за грошову компенсацію другій. Також згідно цієї ухвали [PERSON] залишено на праві приватної особистої власності 1/6 частини цієї нерухомості. Крім того, довідкою КП «Великоберезнянське РБТІ» № 37 від 23.05.2016 року підтверджується той факт, що за [PERSON] зареєстровано 1/6 частини даної нерухомості на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2006 року. Також встановлено, що [PERSON] з 2006 року відсутня за адресою: [ADDRESS]. Натомість позивачка вже десять років без-будь яких претензій з боку третіх осіб користується даним домогосподарством вцілому, що стверджується зокрема визнанням позову відповідачем і третьою особою. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом ст. 344 ЦК України визначаються ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння мусить бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння повинно бути безперервним протягом визначених строків. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Згідно ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. - 3 - Відповідно до абзацу 2 п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. У відповідності до п.13 вказаної постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. За вказаних обставин, враховуючи, що позивачка добросовісно заволоділа вищезазначеною 1/6 частиною нерухомого майна в якої відсутній власник, і продовжує відкрито, безперервно володіти такою вже 10 років, суд визнає, що таким чином вона набула право власності на цю частину майна за набувальною давністю. Відтак позов підлягає задоволенню частково, оскільки в матеріалах справи документально підтверджено, що 5/6 частин згадуваного нерухомого майна вже належать їй на праві приватної власності. На підставі викладеного,

Outcome: partial