Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 75/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. В поданому до суду позові позивачка посилається на те, що починаючи з 2000 року безперешкодно та відкрито володіє згаданим нерухомим майном, власники якого їй не відомі, а позивачка протягом усього часу володіння несе витрати по його утриманню. Однак вона позбавлена можливості належним чином оформити своє право власності, що зумовило його звернення до суду. Сторони в судове засідання не з'явилися. Від позивачки та відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, у зв'язку з чим в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому відповідно до письмових заяв позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, вважає що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи викладене, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 20 квітня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Бучацьким В.Я. власником 25/100 часток живого будинку з господарськими спорудами, розташованого в [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 6), який також зазначений єдиним співвласником вказаного житлового будинку у технічному паспорті на житловий будинок (а.с. 7 - 10). Відповідно, до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2000 року № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000, правовий, режим власності, порядок та умови придбання і припинення права власності, а також права володіння, користування і розпорядження майном установлюється законами. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. При цьому п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може з 1 січня 2011 року. Відповідно до п. 11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в передані цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Така правова позиція узгоджена в постанові Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року. Судом з достовірністю встановлено, що позивачка вселилась у спірну частину будинку, яка була безхазяйною (оскільки власники цього майна не відомі), та відкрито проживала в ньому понад 10 років, а відповідач право позивачки не оспорює, та визнає її добросовісним набувачем майна, позивачка в свою чергу починаючи з 2000 року, відкрито та безперервно володіє (користується) спірною частиною будинку, з дня вселення проживає в ній, та здійснює витрати на її утримання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved