Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає припинити право власності відповідача на 1/3 частину житлового будинку № 5 по вул.Будівельників в с.Купріянівка Вільнянського району Запорізької області, визнати за собою право власності на цю частину, зі сплатою відповідачу грошової компенсації. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, вона їй на праві власності належить 2/3 частини зазначеного житлового будинку, інша 1/3 частина належить відповідачу; оскільки ця частка є порівняно незначною, вона бажає викупити її у відповідача, але той вимагає за неї надмірну грошову суму. У зв'язку з цим позивачка й звернулася до суду з позовом про припинення права відповідача на частку у спільному майні. У судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] підтримав свої вимоги, просить їх задовольнити, пояснюючи, що відповідачу належить лише 1/3 частина спірного житлового будинку, спільне використання цього будинку є неможливим, також є неможливим виділ частки відповідача в натурі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов не визнали, пояснивши суду, що частка відповідача є досить значною, може бути виділена в натурі, а позивач не надав належних доказів неможливості такого виділення; також є модивим спільне користування житловим будинком; також стверджують, що припинення права на 1/3 частки житлового будинку завдасть істотної шкоди інтересам відповідача [PERSON], оскільки іншого житла він не має. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Так, позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної власності належить житловий будинок № 5 по вул.Будівельників в с.Купріянівка Вільнянського Запорізької області; при цьому позивачці належить 2/3 частин цього житлового будинку, а відповідачу 1/3 його частина, в натурі цей будинок між сторонами не розділений. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно чч.1-3 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні представник позивачки вказав, що ринкова вартість житлового будинку складає 53257 гривень. При цьому він послався на зміст договору дарування від 25.11.2015 року (а.с.9-10), в якому зазначена саме така ринкова вартість будинку. Дійсно, пунктом 3 зазначеного договору встановлено, що згідно звіту про оцінку майна, виготовленого 18.11.2015 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] (сертифікат № 17191/14 суб'єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України 17.11.2014 року), ринкова вартість житлового будинку складає 53257 гривень. При цьому у суду немає підстав сумніватися як у факті проведення такої оцінки у листопаді 2015 року, так і в її результатах, викладених у договорі від 25.11.2015 року, тим більше, що ця оцінка була прийнята як належна нотаріусом при посвідченні цього договору, а відповідач, зі свого боку, ніяких конкретних доводів щодо неналежності такої оцінки суду не навів. Та обставина, що при укладенні іншого договору від 09.04.2015 року (а.с.6-7) ринкова вартість будинку, згідно звіту від 06.04.2015 року, була встановлена у більш великій сумі, не спростовує доводів позивачки, оскільки звіт від 18.11.2015 року був складений пізніше, тобто враховує зміни ринкової вартості нерухомого майна, та за часом складання є найбільш наближеним до моменту вирішення справи. У будь-якому разі, відповідач та його представник не надали суду належних доказів, які б спростовували висновки цього звіту, клопотання про проведення відповідної експертизи не заявляли, хоча судом їм така можливість роз'яснювалася. Щодо неможливості виділу в натурі частки відповідача, представником позивача суду поданий висновок будівельно-технічного дослідження від 10.06.2016 року, зроблений спеціалістом з будівельно-технічних досліджень [PERSON], яка має вищу будівельно-технічну освіту та кваліфікацію судового експерта за відповідною спеціальністю, згідно якого виділити в натурі 1/3 частину житлового будинку № 5 по вул.Будівельників в с.Купріянівка Вільнянського району Запорізької області не вбачається можливим. Знову таки, відповідач та його представник не надали суду належних доказів, які б спростовували висновки цього дослідження, клопотання про проведення відповідної експертизи і з цього питання не заявляли, хоча судом їм така можливість роз'яснювалася. Суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України, документи, акти та довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, вважаються письмовими доказами. Доводи про те, що у разі припинення права власності на частку у житловому будинку відповідач буде позбавлений житла, спростовуються його власними поясненнями (а.с.15), з яких вбачається, що відповідач [PERSON] має інше житло за адресою: м.Запоріжжя, вул.Памірська, буд.232, де він й зареєстрований. Таким чином, відповідач та його представник не довели суду обґрунтованість своїх заперечень. Згідно ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові у справі № 6-81цс11 від 16.01.2012 року, встановлено, що частиною 1 ст. 365 ЦК передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Проаналізувавши надані йому докази, суд дійшов до висновку, що у справі наявні підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні, передбачені пп.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, і таке припинення не завдасть йому істотної шкоди. Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Ця вимога закону позивачкою також дотримана, відповідна грошова сума внесена нею на депозит суду 16.06.2016 року до початку судового розгляду справи, про що позивачка надала банківську квитанцію перед судовим засіданням. Таким чином, позов [PERSON] має бути задоволений повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved