Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя, мотивуючи його наступним. 20.01.2007 року між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають двох спільних дітей. Діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак фактично проживають проти волі позивача та самих дітей за адресою реєстрації відповідача: [ADDRESS]. За період проживання сторони набули спільне сумісне майно, зокрема однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], яке подружжя фактично придбало на підставі Договору № 4-1968 від 21.09.07. про довічне утримання (догляду) між [PERSON] та відповідачем, який під час укладення даного договору перебував у шлюбних відносинах з позивачкою. Позивачка зазначає, що вважає квартиру за адресою: [ADDRESS], їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки дія договору тривала з 21.09.2007 року протягом 88 місяців, сплачені [PERSON] грошові кошти з урахуванням щомісячної виплати у розмірі 1500,00 грн. склали розмір 132 000,00 грн., вказані кошти були спільними коштами сторін, а тому позивачка вважає, що має право на 1/2 частину суми від продажу спірної квартири згідно норм Сімейного кодексу України. Просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON]. В ході розгляду справи до участі в ній була залучена в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку (а.с.52), причини неявки суду невідомі, заяв чи клопотань до суду від неї не надходило. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 2007 року, який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2015 року було розірвано. 21.09.07. між [PERSON] (відчужував) та [PERSON] (набувач) було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі заборон за № 4-1970/167 (а.с.12-13). Згідно п.п. 1.1., 1.2. Договору довічного утримання (догляду) визначено, що відчужував [PERSON], передає, а набувач [PERSON], отримує у власність квартиру на умовах цього договору. Квартира № 50 (п'ятдесят), що відчужується за даним договором розташована в [ADDRESS] має наступні характеристики: загальна площа: 31,2 кв.м., житлова площа: 17,4 кв. метрів, кількість кімнат: 1 (одна). Відповідно до п.п. 2.1. Договору довічного утримання (догляду) визначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувану надається сторонами у сумі 1500,00 (одна тисяча п'ятсот) гривень. Вирішуючи питання про те, чи була спірна квартира об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. У відповідності до частини другої статті 746 ЦК України визначено, що якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним. Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обов'язку за вказаним договором перед відчужувачем. У статті 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Системний аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства у своїй сукупності зумовлює висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15, яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. У судовому засіданні факт виконання обов'язків за договором довічного утримання позивачем разом з відповідачем не знайшов підтвердження, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено того факту, що вона виконувала обов'язки за договором довічного утримання солідарно з відповідачем, який був набувачем нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS], нею не доведено, що даний договір укладено в інтересах сім'ї, а тому спірна квартира хоч і була набута відповідачем у період шлюбу, проте не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed