Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про припинення трудових відносин. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 01.02.2006 вона працювала на посаді контролера на ринку за договором найму з фізичною особою-підприємцем [PERSON] та мешкала в [ADDRESS]. У зв'язку тим, що місце її роботи знаходиться на тимчасово окупованій території, позивач була змушена терміново виїхати до міста Дніпропетровська. На момент термінового виїзду позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, але не розірвала з ним договір найму, що не дає можливості офіційно працевлаштуватися у м. Дніпропетровську. З огляду на зазначені обставини позивачка просила суд постановити рішення, яким визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем [PERSON], відповідно до ст. 38 КЗоТ України, у зв'язку з переїздом на нове місце проживання через небезпечну військово-політичну ситуацію. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала. Відповідач у судове засідання не з'явився, направив відзив на позов та копію наказу №1 про звільнення позивачки, в якому зазначив, що позивачка звільнена з посади 03.08.2015 року на підставі наказу №1, однак оскільки вона виїхала з міста, а трудова книжка знаходиться у самої позивачки, то оформити звільнення шляхом внесення запису у трудову книжку та реєстрації у центрі зайнятості м. Дзержинська неможливо. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] уродженка міста Дзержинськ Донецької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією її паспорту [NUMBER] від 23.04.2005 року. 01 лютого 2006 року позивачка прийнята на роботу до ФОП [PERSON], що підтверджується трудовою книжкою та Договором найму на роботу від 01 лютого 2006 року. Позивачка [PERSON] виїхала з місця свого мешкання до м. Дніпропетровська, оскільки її місце мешкання та місце роботи знаходиться на тимчасово окупованій території. На момент виїзду вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, які на теперішній час у встановленому законом порядку не припинені. Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Виходячи з вищезазначеного суд вважає визнати припиненими з 03.08.2015 року трудові відносини між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON], відповідно до ст. 38 КЗпП України. Також суд вважає стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 гривень на користь держави

Outcome: approved