Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом покликаючись на те, що її матері [PERSON], яка померла 04.10.1997 року належало будинковолодіння по вул.Шкільній, 31 в с.Дидятичі Мостиського району Львівської області. За свого життя своїм майном матір не розпорядилася. Окрім неї (позивачки [PERSON]М.), спадкоємцем першої черги за законом спадщини являється також [PERSON], її рідний брат, однак такий не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини. Вказує, що батько [PERSON] помер 20.04.1970 року. Зазначає, що вона, позивачка [PERSON] вступила в управління спадковим майном після смерті матері [PERSON], оскільки доглядає за будинком, обробляє земельну ділянку, проте позбавлена можливості оформити свої спадкові права в позасудовому порядку, оскільки на зазначене майно спадкодавцем [PERSON] не було оформлено за життя право власності. Крім того, вона звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] З огляду на наведені обставини, просила суд постановити рішення, яким визнати за нею, позивачкою [PERSON], право власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 04.10.1997 року. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте подала заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд слухати справу у її відсутності. Представник відповідача Дидятицької сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності та проти позову не заперечує. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав заяву в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить справу слухати у його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, проте надіслав копію спадкової справи за №552/2016 заведеної внаслідок смерті [PERSON], яка померла 04.10.1997 року та просив справу слухати у його відсутності. У ч.2 ст.197 ЦПК України зазначено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до змісту ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON], позивачка у справі, є спадкоємцем першої черги за законом майна своєї матері [PERSON], котра померла 04.10.1997 року. Відповідно до ч.1 ст.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Згідно ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкове майно, що належало [PERSON] складається з будинковолодіння по вул.Шкільній, 31 в с.Дидятичі Мостиського району Львівської області. Як відомо із матеріалів справи, на момент смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, позивачка [PERSON] проживала разом з померлою у спірному будинку і з цього часу доглядає за таким, проводить поточні ремонти будинку і огорожі, обробляє земельну ділянку. У відповідності до вимог ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, суд розцінює такі дії позивачки [PERSON] як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що остання вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини. Окрім цього, позивачка [PERSON] звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері - спадкодавця [PERSON] У ст.549 цього Кодексу зазначається, що спадкоємець прийняв спадщину: - якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; - якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Інший спадкоємець першої черги спадкування за законом спадщини спадкодавця [PERSON] - [PERSON], третя особа по справі, на спадкове майно (спірне будинковолодіння) не претендує, що підтверджується матеріалами справи, зокрема поданою ним на адресу суду заявою. Разом з тим, позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити своїх спадкових прав, зокрема оформити право власності на спірне будинковолодіння, оскільки на таке спадкодавцем [PERSON] за життя належним чином не оформлено право власності. Вказані обставини підтверджуються: заявою позивачки [PERSON]; заявою представника відповідача Дидятицької сільської ради Мостиського району; заявою третьої особи [PERSON]; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією свідоцтва про смерть [PERSON], звітом про оцінку майна; копією паспорта позивачки [PERSON]; копією спадкової справи №552/2016, заведеної внаслідок смерті [PERSON]; довідками виданими Дидятицькою сільською радою Мостиського району; іншими матеріалами справи. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачки на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачкою у порядку спадкування за законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.59-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Із ст.213 ЦПК України відомо, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши такі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] Наявними у справі доказами установлено, що остання є спадкоємцем за законом майна [PERSON], у відповідності до вимог ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті останньої, а тому суд вважає, що є всі підстави для визнання за [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння.

Outcome: approved