Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] у квітні 2014 року звернулася до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання договору оренди від 03 січня 2011 року та зобов'язання відповідачки повернути їй майно (а.с. 2-3, 25-26). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 03 січня 2011 року уклала із [PERSON] письмовий договір оренди майна. Предмет оренди був переданий відповідачці у справному та пригодному для експлуатації стані, про що свідчать підписи сторін у договорі. Вказала, що за усною домовленістю з [PERSON] було досягнуто згоди про здійснення орендної плати у сумі 100 гривень щомісячно, але всупереч домовленості, відповідачка не здійснювала щомісячних платежів протягом трьох років. У зв'язку з викладеним, позивачка прохає розірвати договір оренди від 03 січня 2011 року та зобов'язати відповідачку повернути їй майно. У судовому засіданні представник позивачки свої позовні вимоги підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідачки позов визнала у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих ними письмових доказів, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди майна, визначеного у актах приймання-передачі майна до договору оренди від 03 січня 2011 року, 15 січня 2011 року та 23 січня 2011 року (а.с. 4-9). Відповідно до п. 4 договору оренди, розмір орендної плати та строки її оплати визначаються окремою додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору. Пунктом «в» п. 7 договору встановлено, що орендар бере на себе обов'язок своєчасно сплачувати орендну плату. Проте, всупереч вимогам договору оренди, сторонами не було укладено додаткової угоди щодо узгодження розміру орендної плати на майно. Між сторонами досягнуто усної домовленості щодо сплати орендної плати у розмірі 100 гривень щомісячно, проте, відповідач і цієї домовленості не виконувала. Згідно з довідкою від 22 квітня 2014 року, жодних платежів по договору оренди від 03 січня 2011 року відповідачкою не сплачено (а.с. 10). Таким чином, позивач відмовилась від договору оренди від 03 січня 2011 року. Також встановлено, що 01 квітня 2014 року позивачка направляла відповідачці вимогу про розірвання договору оренди від 03 січня 2011 року та повернення їй майна (а.с. 11-12). Судові витрати складають 243 гривні 60 копійок (а.с. 1). Відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. [PERSON] 03 січня 2011 року уклала із [PERSON] договір оренди майна, проте додаткову угоду щодо визначення розміру орендної плати за майно укладено не у визначеній договором письмовій формі, а усно. Внаслідок недотримання [PERSON] істотних умов договору, а саме: несплати орендної плати, право позивача на отримання коштів за здачу в оренду майна порушено, а тому підлягає захисту. Позивачка має право на поновлення порушеного права шляхом звернення з вимогою про розірвання договору та повернення майна, і реалізувала таке право, звернувшись до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved