Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] В даному приміщенні зареєстровані та проживають батько позивачки [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] Дозвіл на проживання позивачка відповідачам не давала. Зазначає, що відповідачі зловживають алкогольними напоями, влаштовують скандали та сварки, крім того ганебно ставляться до батька позивачки. У зв`язку з тим, що батько позивачки є людиною похилого віку, який потребує стороннього догляду, готування їжі, прибирання тощо, позивачкою було прийнято рішення про продаж вказаного будинку або переселення сім`ї позивачки з метою допомогти батьку. На вимогу позивачки виселитись в добровільному порядку відповідачі не реагують, у зв`язку з чим, уточнивши позовні вимоги, позивачка просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власністю - будинком [ADDRESS] , шляхом : виселити відповідачів з вказаного будинку; визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування будинку [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою від 20.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивачки подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі, які належним чином повідомлені про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористались, в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] . належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 16.04.2019 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 163770067 від 16.04.2019 року, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.10.2013 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35453078 від 19.10.2013 року. Як вбачається із позовної заяви, відповідачка [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 13.10.2016 року, що підтверджується довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. Позивачка в позовній заяві стверджує, що в спірному будинку проживає [PERSON] , який із своєю матір`ю [PERSON] систематично зловживає спиртними напоями, влаштовують сварки та скандали, ганебно відносяться до батька позивачки [PERSON] , який є людиною похилого віку та потребує стороннього догляду. Реєстрація та проживання відповідачів у належному [PERSON] будинку перешкоджає позивачці належним чином користуватися і володіти майном, чим порушує її права як власника. 29.05.2019 року позивачка звернулась до відповідачів [PERSON] та [PERSON] з повідомленням-попередженням з проханням у 10-денний термін звільнити будинок від особистих речей та виїхати з займаного ними будинку. Однак вказане повідомлення відповідачами було проігноровано. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ці положення закону кореспондуються зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1ст. 383 ЦК України). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Зважаючи на встановлені судом обставини, відповідачі не є членами сім`ї власника житла та позивачка не має бажання використовувати належне їй майно для проживання [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено в п.34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду Україниз розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування та виселення їх із займаного приміщення без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 3 ст.116 ЖК України передбачено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивачки є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 1536,80 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved