Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на жилий будинок з господарськими спорудами у [ADDRESS] та право земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого 14.11.1996 року, розміром 3,51 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності СГ ВТО «Прогрес», у порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що [NUMBER] року помер її батько [PERSON], а [INFO] року померла її мати [PERSON]. Після її смерті залишилось спадкове майно: жилий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] вартість якого відповідно до технічного паспорта складає 176032 грн. Даний житловий будинок складається із трьох кімнат, кухні, кладової, житловою площею 37,3 кв.м. Також, залишилась земельна частка (пай) згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданим 14.11.2006 року, розміром 3,51 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності СГ ВТО «Прогрес», вартістю 30049 грн. 64 коп. Після смерті спадкодавця у встановлений законом термін вона хоч і не звернулася до Стрийської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва у порядку спадкування за законом, однак проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті та не писала заяви про відмову від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. У листопаді 2016 року вона звернулася до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі їй такого було відмовлено з тих підстав, що дане господарство відноситься до категорії колгоспного двору. Інших спадкоємців немає. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача - голова Добрівлянської сільської ради [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає. Відповідно до ст. 11, ч. 2 ст. 31, ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.11.2016 року батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] /а.с. 6/. Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 05.10.2016 року, [PERSON] 24.02.1990 року зареєструвала шлюб з [PERSON], після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] /а.с. 7/. Судом встановлено, що господарство за адресою: [ADDRESS] станом на 15.04.1991 року відносилося до суспільної категорії колгоспний двір, головою якого був батько позивачки [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20.07.1987 року, виданим на підставі рішення виконкому Стрийської районної Ради народних депутатів № 202 від 16.07.1987 року /а.с. 12/. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.06.2001 року [PERSON] помер [NUMBER] року /а.с. 5/. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року [PERSON] померла [INFO] року /а.с. 4/. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 12.06.2017 року загальна площа житлового будинку становить 60,6 кв.м, житлова площа - 37,3 кв.м, інвентаризаційна вартість спірного житлового будинку складає 176032 грн. /а.с. 8-11/. Згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 14.11.2006 року [PERSON] на підставі рішення Стрийської районної державної адміністрації від 01.09.2006 року № 635 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СГ ВТО «Прогрес», розміром 3,51 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартість земельної частки (паю) становить 3049,64 грн. /а.с. 13/. Судом встановлено, що на день смерті [INFO] року спадкодавця [PERSON] [PERSON] була зареєстрована разом з нею за адресою: [ADDRESS], що стверджується довідкою виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради Стрийського району Львівської області № 376 від 31.05.2017 року /а.с. 17/. З довідки № 465 від 28.07.2017 року, виданої виконкомом Добрівлянської сільської ради, судом встановлено, що [PERSON] користується земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок [ADDRESS] /а.с. 25/. Стрийська державна нотаріальна контора відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [NUMBER] року [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS] Стрийського району (колгоспний двір), оформлені відповідно до чинного законодавства /а.с. 14/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. А оскільки в даній справі йдеться про колгоспний тип двору, то, на думку суду, слід керуватися статтями цього ж Кодексу, які регламентували правовідносини в колгоспному дворі до 16 грудня 1993 року і які були виключені з цього кодексу у зв'язку з введенням в дію Закону України «Про власність». Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування будинковолодіння має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» (який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року), об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Колгоспним двором вважалось сімейно-трудове об'єднання громадян, які сумісно ведуть господарство, і більшість з них обов'язково отримує основний дохід в колгоспі, працюючи в такому в якості його членів. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження цим майном здійснюється зі згоди всіх членів двору. За змістом ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. З урахуванням цього спадкування в колгоспному дворі мало свої особливості. Згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» від 26.03.1991 року загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. За правилами ст. 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року у випадку смерті члена колгоспного двору спадкування у майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, то до майна двору застосовуються загальні правила спадкування. Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання ним чинності. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. За змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок [ADDRESS], який станом на 15 квітня 1991 року, з часу введення в дію Закону України «Про власність», належав до майна суспільної групи господарства - колгоспний двір, та право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СГ ВТО «Прогрес» розміром 3,51 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 14.11.2006 року, належало [PERSON]. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок належав до суспільної групи - колгоспний двір, станом на 1991 рік головою колгоспного двору був [PERSON], який помер [NUMBER] року, членами колгоспного двору - [PERSON], яка померла [INFO] року, та позивачка [PERSON] Позивачка [PERSON] є дочкою спадкодавців [PERSON] і [PERSON] та останнім членом колгоспного двору, до дня смерті своєї матері проживала і була зареєстрована у [INFO], що стверджується довідкою № 376 від 31.05.2017 року /а.с. 17/, що свідчить про прийняття нею спадщини. Крім цього, позивачка користується земельною ділянкою, на якій розташований будинок [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 465 від 28.07.2017 року /а.с. 25/. Обставин, які б вказували, що на спірне майно, окрім позивачки, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в суді не встановлено. З огляду на те, що позивачка на час відкриття спадщини проживала з матір'ю [PERSON], після смерті спадкодавця позивачка фактично прийняла спадщину, не заявила про відмову від спадщини у встановлені ст. 1270 ЦК України строки, відповідач не оспорює її право на спірне будинковолодіння, позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в суду є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за останньою права власності на житловий будинок [ADDRESS] та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року.

Outcome: approved