Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, посилаючись на наступне. Вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 09.11.1972р., у шлюбі в них народилися діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Наприкінці листопада 2003р. відповідач забрав всі свої особисті речі та спільні сімейні заощадження на суму понад 15\~000 доларів США та вклад у банку на суму 5\~000 доларів США та став співмешкати з іншою жінкою, адресу свого нового проживання від сімї приховував. За позовом [PERSON] шлюб з [PERSON] було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01.12.2004р. Під час шлюбу та після його розірвання сторони не проводили поділ майна, нажитого під час шлюбу. Після опублікування в газеті «Голос України» від 06.08.2015р. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення прозорості у сфері відносин власності з метою запобігання корупції», яким були внесені зміни та доповнення до ряду законів України, в тому числі до ч.2 ст.28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої стала офіційно доступною для усіх фізичних та юридичних осіб інформація про обєкти нерухомого майна громадян, позивачка дізналася, що відповідач [PERSON] під час їх шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору дарування з гр. [PERSON] 12.11.2003р. набув права власності на двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS]. Позивачка встановила місцепроживання [PERSON], від якої в процесі розмови дізналася, що вказану квартиру та насправді не подарувала, а продала сторонній для неї людині - [PERSON] за 10\~000 доларів США. На підтвердження своїх слів [PERSON] склала письмові пояснення. Таким чином, [PERSON] фактично придбав за спільні з позивачкою кошти під час шлюбу квартиру [ADDRESS], про що [PERSON] освічена не була, а тому звертається до суду з позовними вимогами в межах встановленого законом строку позовної давності. Позивачка вважає, що між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] було укладено договір дарування з метою приховання договору купівлі-продажу з ініціативи [PERSON], який бажав приховати право позивачки (його дружини) на це майно, а тому вказаний договір дарування є удаваним правочином, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому за кожним з них повинно бути визнано право власності на 1/ 2 її частини. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] викладені вище вимоги підтримали. Відповідач проти позову заперечував. Пояснив, що після припинення сімейних відносин з позивачкою в листопаді 2003р. він на протязі декількох років співмешкав однією сімєю з [PERSON]. Вказана жінка була знайома із [PERSON], яка радіючи, що [PERSON] В та [PERSON] створюють сімю забажала подарувати їм квартиру [ADDRESS]. Приймаючи до уваги, що квартира потребувала проведення значного ремонту, який планувалося робити за кошти [PERSON], вони вирішили, що договір дарування буде оформлений на нього. Після укладення договору дарування відповідач та [PERSON] оселилися в квартирі, відповідач провів в ній ремонт, про своє нове місце проживання позивачку він не повідомляв, бо після розлучення між ними склалися скандальні відносини- Пендюріна Л.С. систематично зверталася до нього з погрозами та образами. Той факт, що укладений договір був безкоштовним [PERSON] підтвердила під час нотаріального посвідчення договору дарування 12.11.2003р., цей факт підтверджує і приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], письмових доказів сплати за спірну квартиру грошових коштів суду не надано, позовних вимог щодо нікчемності укладеного договору сама [PERSON] не предявляла. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, т.щ. через похилий вік ([INFO]) та стан здоровя обмежена у русі та не залишає свого приміщення. Її представник за довіреністю [PERSON] пояснив суду, що співмешкає з [PERSON] з 2003р., проте познайомився вже після відчуження нею квартири [ADDRESS]. При укладенні спірного договору він присутнім не був, [PERSON] в суді бачить вперше. [PERSON] розповіла йому, що вказану квартиру вона не подарувала, а продала якомусь прокурору за 10\~000 доларів США, на вказану суму була складена розписка, саму розписку [PERSON] не бачив. 3-тя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, що при нотаріальному посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] нею розяснювалося сторонам законодавство, яке існувало на той час, та права і обовязки кожної сторони за договором дарування. Більш детально по даним обставинам повідомити вона нічого не може, т.я. сплинув значний проміжок часу з моменту оформлення вищезазначеного договору дарування. Справу вона просила розглядати без неї, покладаючись на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судовим розглядом було встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.11.1972р. (а.с.7). На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01.12.2004р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 18.01.2005р. відділом реєстрації актів цивільного стану Золочівського районного управління юстиції Харківської області зроблено запис № 03 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8) Відповідно до договору дарування, посвідченого 12.11.2003р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар двокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Згідно із витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно на час розгляду справи квартира [ADDRESS] зареєстрована за відповідачем [PERSON] 26.12.2003р. на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 12.11.2003р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.51-52). В судовому засіданні ніким не заперечувалося, що після прийняття в дар квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] фактично став користуватися вказаним житловим приміщенням, [PERSON] з квартири виїхала та оселилася за іншою адресою. Положеннями ч.1, 2 ст.243 ЦК УРСР в редакції закону від 18.07.1963р., який був чинним на час укладення оспорюваного правочину, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до положень ч.2 ст.58 ЦК УРСР в редакції закону від 18.07.1963р., який був чинним на час укладення оспорюваного правочину, встановлена \~недійсність мнимої і удаваної угод, а саме якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. \~\~\~\~\~\~ Згідно зі ст.ст.\~11,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1\~ст. 179 ЦПК). Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з письмових пояснень приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу [PERSON] при нотаріальному посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] нею було розяснено сторонам законодавство, яке існувало на той час, та права і обовязки кожної сторони за договором дарування. У п.9 договору дарування від 12.11.2003р. дарувателем [PERSON] та обдорованим [PERSON] підтверджено, що обидва однаково розуміючи значення умови цієї угоди та її правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладанні, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної. Доводи позивачки [PERSON] про фактичну сплату [PERSON] при отриманні у власність квартири [ADDRESS] її власнику [PERSON] 10\~000 доларів США, які були спільними сумісними коштами [PERSON] та [PERSON], належними доказами не підтверджені. Чоловік відповідачки [PERSON] - [PERSON] в процесі розгляду справи пояснив суду, що співмешкає з [PERSON] з 2003р., проте познайомився із нею вже після відчуження нею квартири [ADDRESS], у цій квартирі жодного разу не бував. При укладенні спірного договору він присутнім не був, [PERSON] в суді бачить вперше. Про існування розписки, що підтверджує факт отримання [PERSON] 10\~000 доларів США за фактичний продаж квартири, знає зі слів [PERSON], саму розписку [PERSON] не бачив. Судовим розглядом встановлено, що як [PERSON], так і [PERSON] є людьми похилого віку. Зокрема [PERSON] - [INFO], має поганий стан здоровя, не залишає свого приміщення. За таких обставин суд критично ставиться до наданих з боки позивачки [PERSON] письмових пояснень, складених від імені [PERSON] 24.12.2015р., які належним чином не посвідчені, в яких наявні посилання на отримання [PERSON] 10\~000 доларів США в кабінеті у нотаріуса від [PERSON] за продаж йому квартири [ADDRESS] (а.с.21). Поряд з зазначеними вище обставинами суд враховує, що з моменту укладення оспорюваного правочину сплинув значний проміжок часу, намагань оспорити укладений 12.11.2003р. договір дарування даруватель [PERSON] не вчиняла. Факт зняття [PERSON] без згоди дружини [PERSON] їх спільних сумісних грошових заощаджень в Акціонерному комерційному банку «Надра» та сплати саме цих коштів в якості плати за отримання у власність спірної квартири жодним чином не доведений. Відповідно до положень ч.1 ст.24 КпШС України в редакції закону 20.06.1969р., що діяв на час виникнення спірної квартири, передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. З урахуванням наведеного вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 12.11.2003 року, удаваним правочином, та визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та відповідно 1/ 2 частки від неї за кожним з подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed