Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] у липні 2012 р. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, відібрання дитини та повернення її матері. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що 13.03.2008 р. вона одружилася з громадянином Республіки Ірак [PERSON], шлюб зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області. 16.11.2009 р. у них в с. Тязів Тисменицького району Івано-Франківської області народився син, якого вони охрестили в катедральному соборі Воскресіння Христового [PERSON], на що відповідач дав дозвіл, а на вимогу відповідача у свідоцтві про народження назвали сина [PERSON]. У 2010 р. вона на прохання відповідача, який обманув її, повідомивши про свою смертельну хворобу - пухлину мозку, поїхала з ним в Ірак, забравши із собою сина, якого годувала грудним молоком. В Іраку її разом з дитиною утримували у замкненому будинку, забрали всі документи, знущалися, ображали, принижували її людську гідність, заставляли перестати годувати сина грудним молоком. Як їй згодом стало відомо, у грудні 2010 р. на сина було видано свідоцтво громадянина Іраку та паспорт на ім'я [PERSON] із вказанням місця народження - Багдад, після чого відповідач 25.12.2010 р. відправив її додому на Україну, а сина залишив проживати із собою в Іраку. Таким чином, відповідач протиправно забрав у неї дитину. У червні 2011 р. відповідач закінчив стоматологічний факультет Івано-Франківського національного медичного університету і повернувся додому в Ірак. Вважає збереження шлюбу неможливим, тому просила шлюб розірвати, визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], уродженця с. Тязів Тисменицького району Івано-Франківської області, громадянина України, з матір'ю та зобов'язати відповідача повернути малолітнього сина з Республіки Ірак в Україну і передати його матері. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач, який є громадянином Республіки Ірак і проживає на території цієї держави, у судове засідання не викликався з огляду на наступне. Згідно ухвали від 10.06.2014 р. Тисменицький районний суд вирішив звернутись із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного органу Республіки Ірак, а саме просити компетентний орган вказаної іноземної держави вручити відповідачу [PERSON] копію позовної заяви та повідомлення про день судового розгляду справи. У зв'язку з постановленням даної ухвали та необхідністю долучення до судового доручення про надання правової допомоги, оформленого українською мовою, засвідченого перекладу офіційною мовою відповідної держави суд запропонував позивачці, яка несе витрати щодо перекладу документів, зробити переклад на англійську мову позовної заяви і оформлених судом на виконання ухвали про судове доручення документів, а саме доручення про вручення документів, повідомлення про день судового розгляду та підтвердження про вручення документів. У зв'язку з відмовою позивачки від перекладу необхідних для вручення відповідачу документів судове доручення про надання правової допомоги судом не направлялось. З урахуванням викладеного суд вважав за доцільне провести заочний розгляд даної справи. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що шлюб між сторонами - позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстрований 13 березня 2008 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області (т.1, а.с.50). У шлюбі сторін в с. Тязів Тисменицького району Івано-Франківської області [INFO] р. народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис про народження № 12 від 06 грудня 2009 р. Тязівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.7). У 2010 р. позивачка на прохання відповідача поїхала з ним в Ірак, забравши із собою маленького сина, якого годувала грудним молоком. У грудні 2010 р. на сина сторін видано свідоцтво громадянина Іраку та паспорт на ім'я [PERSON] (т.1, а.с.10-13). Після цього відповідач 25.12.2010 р. відправив позивачку додому на Україну, а сина залишив проживати із собою в Іраку. З того часу позивачка позбавлена можливості бачитись та спілкуватись зі своєю малолітньою дитиною. Cудом встановлено, що шлюб між сторонами на даний час існує формально, оскільки протягом тривалого часу сторони не підтримують сімейних відносин. Стосунки, що склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу. За таких обставин, коли подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, інтересам малолітньої дитини сторін, що мають істотне значення, шлюб слід розірвати, позивачці присвоїти дошлюбне прізвище. При вирішенні заявлених позивачкою вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з матір'ю, зобов'язання відповідача повернути дитину з Республіки Ірак в Україну і передати його матері суд враховує наступне. За правилами ст.7 Закону України «Про громадянство України» щодо набуття громадянства України за народженням особа, яка народилася на території України, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України; особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є; згідно вимог ч.1 ст.24 вказаного Закону встановлення і скасування опіки над малолітніми особами регулюються особистим законом підопічного; відповідно до ст.66 цього Закону права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. З урахуванням того, що малолітній син сторін є громадянином України з моменту народження, оскільки народився на території України від матері - громадянки України, його особистим законом є право України, при вирішенні вимог щодо визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення її матері суд керується відповідними нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст.157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.3 цієї статті той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст.161 СК України, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 ст.162 СК України встановлено, що у випадку, коли один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків, змінить її місце проживання, у тому числі способом викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Суд керується також принципами, закладеними у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема принципом 6, згідно якого дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння; малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини. З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини, відсутність виключних обставин, за яких малолітня дитина сторін може бути розлучена зі своєю матір'ю, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з матір'ю, зобов'язання відповідача повернути дитину з Республіки Ірак в Україну і передати його матері. На підставі наведеного, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., ст.ст. 110, 112, 153, 157, 161, 162 Сімейного кодексу України, ст.7 Закону України «Про громадянство України», ст.ст. 16 ч.1, 24 ч.1, 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»,

Outcome: approved