Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 23.11.1996 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Королівській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис № 13. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO] Вказує, що спільне життя з Відповідачем не склалось, останній ніде не працює, сім'ю матеріально не забезпечує. Більше чотирьох років сторони разом не проживають, сім'я фактично розпалась, шлюб існує формально, примирення між ними є недоцільне, спільно нажитого майна немає, а тому Позивачка просить шлюб між ними розірвати, місце проживання неповнолітніх дітей визначити за її місцем проживання та залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». В судове засідання Позивачка [PERSON] не з'явилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов підтримує та просить справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення та просить справу розглядати у його відсутність. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 23 листопада 1996 року між Позивачкою та Відповідачем у Королівській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, зареєстровано шлюб (а.з. № 13), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 4, 5). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи позовну вимогу Позивачки, суд, вважає, що після розірвання шлюбу слід залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років та батьки якої проживають окремо, визначається нею самою. Враховуючи те, що Позивачка просила місцем проживання неповнолітніх дітей, визначити її місце проживання, суд вважає, що [PERSON], [INFO] (17 років), та [PERSON], [INFO] (16 років), відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України мають право визначити своє місце проживання самостійно. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved