Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.12.1964 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Вказує, що у період шлюбу її чоловік став наймачем квартири [ADDRESS] Зазначила, що вона була зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] однак з 1995 року постійно проживає без реєстрації у квартирі свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року. Крім того, вказала, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2007 року її було визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку з вибуттям на постійне проживання у квартиру [ADDRESS] Однак, незважаючи на це рішення суду, КП «Виноградар» відмовляється зареєструвати її у цій квартирі, чим порушує її права як наймача вказаного приміщення, у зв'язку з чим вона звернулась до суду з цим позовом та просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати відповідача перевести особовий рахунок на неї. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задоволити в повному обсязі з вищезазначених підстав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що позивачкою не надано доказів того, що [PERSON] надавав згоду на її реєстрацію для спільного проживання у спірній квартирі. Представник третьої особи позов підтримав та просив його задоволити в повному обсязі з підстав, викладених в ньому. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та представникам третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, з 21.10.1964 року позивачка [PERSON] знаходилась у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження від 21.12.1964 року [NUMBER], актовий запис №664 (а.с.4, том 1). Також слід зазначити, що згідно актового запису про розірвання шлюбу, складеного ВДРАЦС Шевченківського РУЮ від 10.03.1983 року було зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та позивачкою [PERSON] (а.с.109, том 1). Судом встановлено, що 17.04.1989 року [PERSON] отримав ордер №562 серія А на право зайняття квартири [ADDRESS] (а.с.133, том 1). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2007 року у справі за позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] підставою для задоволення позову було її вибуття з 1995 року за місцем проживання свого чоловіка - [PERSON], у квартиру [ADDRESS] (а.с.6-7, том 1). Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст.98 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що с в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим ВРАЦС Івано-Франківського міськвиконкомом 15.05.1997 року, актовий запис №669 (а.с.59, том 1) та листом ВРАЦС РС Івано-Франківського МУЮ від 25.11.2014 року №807/03.4-2-16 (а.с.33-34, том 2). Як вбачається з матеріалів справи у спірній квартирі був зареєстрований лише [PERSON] з 03.10.1989 року по 07.02.2008 року та був знятий з реєстраційного обліку у зв'язку із смертю, що підтверджується довідкою КП «Виноградар» №1237 від 04.09.2013 року (а.с.159, том 1). У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що при вирішенні цієї категорії справ суди повинні перевіряти, чи дотриманий встановлений законом порядок при вселенні у жиле приміщення, зокрема: чи і була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів у підтвердження тієї обставини, що [PERSON] надавав згоду на реєстрацію позивачки у спірній квартирі, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє доведення в ході судового розгляду та не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. ст.61, 64, 65 ЖК України та

Outcome: dismissed