Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] у вересні 2003 року звернулася з позовом до Жовтневого районного суду м. Харкова, в якому просить визнати частково недійсним договір дарування 28/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.12.2001 року, та визнати за нею право власності на 14/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями будинку [ADDRESS]. У подальшому [PERSON] неодноразово уточнювала свої позовні вимоги і в остаточній редакції просила визнати частково недійсним договір дарування 28/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.12.2001 року, визнати за нею право власності на 14/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями будинку [ADDRESS] та за неповнолітнім сином [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказала, що з [PERSON] зареєструвала шлюб 6 серпня 1988 року, у шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. З грудня 1987 року знаходилася з [PERSON] у фактично шлюбних відносинах, вела з ним спільне господарство і мала спільний бюджет. 15 липня 1988 року [PERSON] і [PERSON] за сумісні кошти придбали 28/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], даний договір купівлі-продажу був оформлений в 5-й Харківській державній нотаріальній конторі і зареєстрований на ім'я [PERSON] 7 липня 1999 року [PERSON] оформив з [PERSON] договір позики на суму еквівалентну 2960 доларів США, з терміном повернення 7 березня 2000 року., того ж дня між цими ж особами, в забезпечення договору був оформлений договір застави на 84/300 частин спірного житлового будинку. 14.11.2000 р. [PERSON] гроші [PERSON] повернув, проте 14.11.2000 року уклав договір дарування з батьком свого кредитора [PERSON]. Після смерті [PERSON] спадок у вигляді 28/100 частин вказаного будинку перейшов до його сина [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2001 року. У зв'язку з тим, що у придбанні 28/10 частин житлового будинку [ADDRESS] були внесені і її особисті заощадження, тому вона має право на частку в цій частині будинку, а саме на 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Також позивачка вказала, що при укладенні договору дарування були порушені житлові права неповнолітнього сина [PERSON] В ході судових засідань позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні і пояснила суду, що проживала з відповідачем [PERSON] в цивільному шлюбі, за 2 тижні до весілля, яке мало місце 06.08.1988 роки вони з [PERSON] придбали частину спірного будинку, яку він оформив його на своє ім'я. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] проти позову заперечував, вважав, що ніяких законних підстав задовольняти позов немає, в свою чергу відповідачем [PERSON] були пред'явлені зустрічні позовні вимоги до [PERSON], [PERSON], 3-ім особам: відділу у справах громадянства імміграції і реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ГУМВС України в Харківській області, службі у справах дітей Жовтневої районної у м. Харкові ради про усунення перешкод в користуванні власністю і виселенні без надання іншого житлового приміщення, а також зняття з реєстраційного обліку. Відповідач пояснив, що він є власником спірної частини будинку, а саме йому на праві приватної власності належить 28/100 частин будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2001 року, посвідченого П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, р. № 6-2480. Крім того, він є власником 116/300 частин вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Голуб І.В. ХГНО, реєстр № 1272. Вказані частину будинку зареєстровані у КП «Харківське міське БТІ». Отримавши спадок та придбавши частину будинку він, він не може користуватися будинком, проживати в ньому, оскільки [PERSON] не надає ключі від спірної (28/100) частини будинку, не пускає його в будинок і навіть у двір даного будинку. Так неодноразово після прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] письмово направляв листи і телеграми [PERSON] з проханнями про її виселення і звільнення його частини будинку. Проте в добровільному порядку виселитися [PERSON] не бажала, продовжує проживати в спірній частині будинку, створює йому перешкоди в законному користуванні і розпорядженні належною йому власністю, тобто 28/100 частинами будинку, тому з 2003 року триває судовий розгляд відносно вказаної частини будинку, а з 2007 року позивачка зверталася до суду із позовом про визнання за нею права власності на 11/300 частин будинку, у позові їй було відмовлено. У подальшому у зв'язку з конфліктною ситуацією між позивачкою та відповідачем [PERSON] він був змушений не користуватися своєю власністю, фактично з 2003 року триває судовий розгляд справи по виселенню позивачки [PERSON] з належних йому 28/100 частин житлового будинку. Представник відповідача [PERSON], адвокат Мороз Т.А., проти позову [PERSON] та [PERSON] заперечувала і вважала за необхідним задовольнити позовні вимоги відповідача [PERSON], пояснила, що відповідач є законним власником 28/100 частиною будинку та 116/300 частин будинку по [ADDRESS]. Правочини внаслідок яких відповідач набув права власності на вказане майне, а саме 28/100 частин будинку та 116/300 частин будинку по [ADDRESS] відповідають вимогам закону. Відповідач [PERSON], проти позову [PERSON] не заперечував, проти зустрічного позову [PERSON] заперечував і пояснив, що від з самого народження мешкає у вказаному будинку із своїми батьками, а після їх розлучення з матір'ю та сестрою, іншого житла не має, тому і вважає, що позов не підлягає задоволенню, та звернувся в суд із самостійним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування 28/100 частин житлового будинку і свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на 14/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом, який підтримує у повному обсягу. 3-а особа приватний нотаріус ХДНО Голуб І.В. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу в його відсутність і винести рішення на розсуд суду. Представник 3-ї особи п'ятої Харківської державної нотаріальної контори Жовтневого району м. Харкова в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу в його відсутність і винести рішення на розсуд суду. Представник 3-ї особи відділу у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд слухати справу за його відсутності, проти позову не заперечує. В подальшому позивачі [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явились, неодноразово повідомлялись судом про день , місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши сторони, думку представника відповідача, свідків, вивчивши і дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], 3-тім особам: П'ята Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Голуб І.В. про визнання частково недійсним договору дарування 28/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2001 року, та визнання права власності на 14/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями будинку [ADDRESS] не підлягає задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-і особи: відділу у справах громадянства імміграції реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ГУМВС України в Харківській області, відділу про захист прав дітей Жовтневої районної ради у м. Харкові, [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та виселенні підлягають задоволенню в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 28/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], та визнання права власності на 14/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом не підлягають задоволенню, з наступних підстав. При розгляді справи, в частині позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину на 28/100 частин будинку № 30 з надвірними будівлями по [ADDRESS], яке видане П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 14/100 частин будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], суд вважає за правильне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, Кодексу України про шлюб і сім'ю в редакції 1969 року оскільки згідно п. 4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 роки застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу. Щодо цивільних правовідносин, що виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Оскільки правовідносини між сторонами по даній справі виникли і існували до 01.01.2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає необхідним застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами правові норми, передбачені Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю і виселенні без надання іншого житлового приміщення, а також зняття з реєстраційного обліку суд вважає правильне керуватися нормами ЦК України в редакції 2003 року оскільки відповідно до п. 4 Перехідних положень ГК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 роки застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу. Щодо цивільних правовідносин, що виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Оскільки правовідносини між сторонами по справі виникли і продовжують існувати і в даний час, тобто після 01.01.2004 року, а саме після вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає необхідним застосувати до правовідносин між сторонами правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст.86 ЦК України в редакції 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Згідно ст.128 ЦК України в редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 224 ЦК України в редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 22 КУпШС в редакції 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст.24 КпроБС України в редакції 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст.28 КУпШС в редакції 1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ГК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 391 ГК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст.ст. 203, 216 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Судом достовірно встановлено, що 28/100 частин житлового будинку [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2001 року, посвідченого П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстр № 6-2480, право власності на вказану частину будинку зареєстровано у КП «ХМБТІ» на ім'я [PERSON] про що свідчить довідка КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.08.2003 року за № 23-31816 (л.д. 5). Також [PERSON] є власником 116/300 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Голуб И.В., реєстр № 1272, про що свідчить довідка КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.08.2003 року за № 23-31816. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набув права власності на спірну частину будинку на законних підствах, угоди відповідають загальним вимогам, встановленим ЦК України. В будинку [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON] і її діти [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], згідно будинкової книги. Згідно свідоцтва про шлюб, шлюб [PERSON] і [PERSON] уклали 6 серпня 1988 року, у шлюбі у них народилася дитина [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження № [NUMBER], виданого в Палаці новонароджених м. Харкова від 19.06.1991 року. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 30.11.2001 року, а/з № 418. Також у [PERSON] народилася донька [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження № [NUMBER], виданого відділом РАЦС Жовтневого РУЮ м. Харкова. [INFO] року помер [PERSON], згідно свідоцтва про смерть, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського обласного управління юстиції. 15 липня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 28/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Даний правочин було зареєстровано в Харківському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР в редакції від 18.07.1963 року, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 22 КУпШС в редакції 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Проте судом встановлено, що станом на час придбання майна, а саме 28/100 частин будинку [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебував. Отже, право власності на житловий будинок [ADDRESS] було набуто [PERSON] 15.07.1999 року на праві приватної особистої відповідно до вимог ЦК УРСР та КпроБС УРСР. Разом с тим, суд вважає також недоведеними та безпідставними вимоги [PERSON] і в частині визнання права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] на спірну частину будинку та визнання за нею права власності на 14/100 частин будинку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» із змінами внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92 року та №15 від 25.05.98 року, яка діяла у часі у період спірних правовідносин сторін по справі, таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таким чином, позивачка по справі [PERSON] не надала суду доказів про те, що вона приймала участь у купівлі жилого будинку по [ADDRESS] на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству. А тому у суду відсутні підстави задовольняти позовні вимоги в цій частині Крім того, судом досліджені докази, надані сторонами по справі, які не доводять законність тверджень позивачки, як не спростовують висновків суду і допитані під час розгляду справи свідки. Отже, висновки суду, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] було набуто [PERSON] 15.07.1999 року на праві приватної особистої власності ґрунтуються на вимогах діючого законадавства УРСР. В свою чергу 14 листопада 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар 28/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Голуб І.В., та зареєстровано в реєстрі за №2787. (а.с. ) Позивачка, вважає даний договір такими, що укладений з порушенням вимог законодавства звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним. Але, суд не може погодитися з її доводами вказанми як у позові так і в судовому засіданні, оскільки 28/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] на час вчинення оспорюваного правочину належали [PERSON] на праві приватної власності, що було встановлено судом у рішенні вище. Відповідно до ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні безоплатно майно у власність. Згідно ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування нерухомої речі (будинку), якщо однією із сторін є громадянин, договір дарування повинен укладатися у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачка вказувала, що даний договір укладений з порушенням законодавства, оскільки, на її думку, частина житлового будинку належали [PERSON] та позивачці, як така, що набута за сумісні кошти, а тому приватним нотаріусом було порушено порядок посвідчення договору дарування. Проте, приватним нотаріусом Голуб І.В. при посвідченні договору дарування було дотримано діюче законодавство в повному обсязі, а саме в частині порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу. В свою чергу позивачкою також не надано суду доказів на підтвердження того, що свідоцтво про право на спадщину 28/100 частин будинку [ADDRESS] яке було видане П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, є недійсним. Згідно ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який був чинний в період спірних правовідносин, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При цьому, наявність підстав для визнання угоди недійсною повинен доказати позивач. Відповідач не зобов'язаний доводити відсутність таких обставин. Відповідно до вимог статей 179, 192 ЦПК України суд з'ясовані обставини справи перевіряє доказами. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях та безпідставних ствердженнях. За змістом п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 «Про судове рішення» викладені в рішенні висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності і повинні підтверджуватись достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких , суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Статтєю 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійності договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оспорювані правочини не можуть бути визнані судом недійсними, оскільки вони були укладені з дотримання вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відносно позовних вимог [PERSON] суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так 14 листопада 2000 року, як було вже вказано у рішенні [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар 28/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Голуб І.В., та зареєстровано в реєстрі за №2787. При цьому суд вважає, що право власності на 28/100 частин житлового будинку [ADDRESS] було набуто [PERSON] 15.07.1999 року на праві приватної особистої відповідно до вимог ЦК УРСР та КпШС УРСР і він як власник мав право на розпорядження своїм майном. Недійсності вказаного правочину [PERSON] не довів, не надав суду належних доказів, які б відповідали вимогам діючого законодавства. Разом з цим суд не знаходить законних підстав для визнання за останнім права власності на 14/100 частин будинку в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] року батька [PERSON]. Згідно ст. 1218 ЦК України, у склад спадщини входять всі права і обов'язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадкодавець ще за життя по вищевказаному договору подарував 28/100 частин спірного будинку [PERSON], після смерті останнього спадщину прийняв відповідач [PERSON], його син, та отримав відповідні документи. Тому суд не находить законних підстав для задоволення позову [PERSON] та відмовляє у його задоволенні. Відносно зустрічних позовних вимог [PERSON] судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та неповнолітня дочка позивачки [PERSON], [INFO], інтереси якої представляє [PERSON], мешкають у спірній 28/100 частини будинку [ADDRESS], без правових підстав і тим самим перешкоджають власнику майна вільно користуватися, а також розпоряджатися своєю власністю і тому з огляду на ці обставини, суд вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 317 ЦК України -власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, тільки позивач [PERSON], як власник спірної 28/100 частини будинку [ADDRESS] має право розпоряджатися та користуватися цією власністю. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартирі визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування й розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, встановлених законом. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, окремого договору оренди чи найму житла між власником та відповідачами не укладено та укладати такій договір власник не бажає. Право на користування житлом (спірною квартирою) відповідно до вимог ЖК України відповідачі не мають. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 «про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, дії відповідачів порушують права власника житла, він позбавлений права користуватись належною йому частиною будинку, і його позовні вимоги підлягають задоволенню, а відповідачі - виселенню із 28/100 частин будинку [ADDRESS], без надання іншого житла. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON], [PERSON], але задовольняє позов [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved