Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів з врахуванням уточнень просила встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без укладення шлюбу з січня 2010 року по серпень 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу 2347/2016/204583 транспортного засобу автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER], укладений 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON]; поділити спільне майно [PERSON] та [PERSON], які проживали однією сімєю без укладення шлюбу, визнавши за [PERSON] право спільної часткової власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER]. Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування зазначає, що з січня 2010 року позивачка та відповідач [PERSON] проживали однією сімєю без укладення шлюбу за адресою: [ADDRESS]. 20.12.2010 року під час спільного проживання з [PERSON] придбали вказану вище квартиру, завдаток в сумі 300 доларів США за яку дав батько позивачки [PERSON]. Також, 29.11.2013 року спільно з [PERSON] придбали автомобіль [NUMBER], 1999 року випуску. З серпня 2016 року позивачка та [PERSON] припинили спільне проживання, а придбане майно залишилось в [PERSON], який зазначений власником у правовстановлюючих документах. Оскільки між сторонами відсутній договір про поділ спільного майна, змушена звернутись до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на вказане вище майно. 23.11.2016 року коли позовна заява перебувала на розгляді в суді відповідач [PERSON] відчужив зазначену вище квартиру та автомобіль своєму сину [PERSON] з метою неможливості в подальшому поділу спільного майна чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою. Позивачка не давала згоди на укладення вказаного майна, а тому, такі договори є недійсними. З огляну на викладене, просить встановити факт проживання позивачки та [PERSON] однією сімєю без укладення шлюбу з січня 2010 року по серпень 2016 року, визнати недійсними договори купівлі-продажів від 23.11.2016 року спірних автомобіля та квартири, а також, поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачкою право спільної часткової власності на ? частини квартири [ADDRESS] та автомобіля [NUMBER], 1999 року випуску. Судом неодноразово повідомлявся [PERSON] про час та місце розгляду справи шляхом надіслання повісток та телефонограм, декілька разів ним надавалась заява про відкладення розгляду справи та бажання взяти участь в її розгляді, однак, в подальшому в судові засідання не зявлявся, причини неявки суд не повідомляв, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подавав. З урахуванням викладеного, думки сторін та їх представників суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що проживала разом з [PERSON] однією сімєю починаючи з 2010 року. Офіційно шлюб не укладали. За час спільного проживання [PERSON] інколи їздив на заробітки до Російської Федерації, а [PERSON] як його син періодично приїжджав в гості. Спочатку проживали разом в батьків позивачки по вул. Крупська, 67 в м. Токмак Запорізької області, а після придбання квартири [ADDRESS] та проведення ремонту, почали проживати в ній. Пошук квартири здійснювала позивачка з допомогою ріелтора. Коли знайшла квартиру, то її батько дав завдаток в сумі 3000 доларів США, а через деякий час, коли приїхав [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та власником квартири. Фактична вартість квартири склала 10500 доларів США, які надані спільно позивачкою та [PERSON]. Батьки позивачки періодично допомагали їй фінансово так як займаються фермерством та продажем меду. Крім вказаної квартири вона разом з [PERSON] придбали осінню 2013 році автомобіль [NUMBER], який також зареєстрований на [PERSON]. Вказані квартира та автомобіль придбані разом з [PERSON] в період спільного проживання однією сімєю за спільні кошти. Через погіршення стосунків з вересня 2016 року позивачка та [PERSON] розійшлися та почали проживати окремо, при цьому, спільне майно [PERSON] в добровільному порядку відмовляється поділити. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові. [PERSON] надав письмові заперечення на позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та автомобіля де зазначив, що спірний автомобіль придбаний [PERSON] за власні кошти та не під час його проживання з позивачкою. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що визнає факт спільного проживання з позивачкою однією сімєю без укладення шлюбу лише з січня 2011 року по кінець літа 2013 року, коли позивачка почала проживати у спірній квартирі. Знайомий з позивачкою з 2007 року. Протягом 2004-2015 роки їздив на заробітки в м. Москву Російської Федерації. Квартиру за адресою: [ADDRESS] купив у грудні 2010 та після цього почали проживати з позивачкою однією сімєю без укладення шлюбу. До цього позивачка проживала у своїх батьків по вул. Крупській в м. Токмак. У 2013 році за позичені в знайомого кошти придбав автомобіль [PERSON]. В кінці літа 2013 року за його ініціативою були припинені сімейні стосунки з позивачкою. В той же час не заперечує, що після припинення сімейних стосунків з позивачкою (кінець літа 2013 року) позивачка продовжувала проживати в [INFO], а відповідач продовжував їздити на заробітки до Російської Федерації, а коли приїжджав в м. Токмак, проживав у своєї матері. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив, що доказів проживання позивача та відповідача однією сімєю немає. Спірне майно автомобіль та квартира придбана відповідачем за власні кошти. Договори купівлі-продажу квартири та автомобіля укладені відповідно до вимог законодавства, а тому, [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного майна. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін та їх представників, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 27.04.2011 року № 6-12761св10 вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка проживає в [INFO] та є сусідкою, підтвердила факт проживання позивачки в квартирі [ADDRESS] з 2010 року по 2016 рік. Свідок [PERSON] зазначила, що перебуває з позивачкою та відповідачем [PERSON] в дружніх відносинах. Ще до купівлі квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] проживали разом як чоловік та жінка спочатку в батьків позивачки, а потім у вказаній квартирі, вели спільне господарство. Їх відносини носили сімейний характер та усі сприймали їх як подружжя. Зазначену квартиру шукала позивачка, так як [PERSON] був на той час на заробітках. Кошти на купівлю квартири були їх спільні, частину надав [PERSON], а частину позивачка та її батьки. Також, свідку відомо що у 2013 році позивачка та [PERSON] придбали автомобіль. Свідок [PERSON] батько позивачки, в судовому засіданні пояснив, що з 2010 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом по вул. Шевченка до 2016 року. Планували спільне життя та вели разом домашнє господарство. У 2010 році свідок допомагав з купівлею квартири [ADDRESS], давав завдаток в сумі 3000 доларів США, оскільки [PERSON] на той час був на заробітках. У 2013 році позивачкою та [PERSON] був придбаний автомобіль [PERSON] за спільні кошти. Свідок [PERSON] мати позивачки, в судовому засіданні дала наступні показання. З 2010 року позивачка та [PERSON] почали проживати разом як сімя. Час від часу [PERSON] їздив на заробітки до м. Москва Російської Федерації. З часом вирішили купити квартиру. Коли знайшли квартиру [ADDRESS], то вона була під арештом, а тому було потрібно було терміново виплатити кошти, у звязку з чим її чоловіком був даний завдаток в сумі 3000 доларів США. У 2013 році позивачка та [PERSON] купили автомобіль. Думала, що в них буде сімя, тому допомагали по можливості фінансово. Свідок [PERSON], яка являється подругою позивачки, в судовому зсіданні пояснила, що з 2010 року по вересень 2016 рік [PERSON] та [PERSON] проживали разом як сімя, планували подальше своє спільне життя. У вересні 2016 року коли вона з позивачкою повернулась з моря, то [PERSON] позивачку додому не пустив та вони припинили спільне проживання. Знає позивачку з 2012 року за період з 2010 року їй відомо зі слів позивачка. У 2013 році позивачка та [PERSON] придбали автомобіль. Суду не надало будь-яких доказів ставити під сумнів правдивість показань вказаних свідків. Показання зазначених свідків також повністю узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме: -договором про надання телекомунікаційних послуг від 19.02.2010 року № 207559, укладеним між ВАТ «Укртелеком» та [PERSON], відповідно якому надавалися телекомунікаційні послуги [ADDRESS]; -договором від 30.08.2011 року, укладеним між ФОП [PERSON] та [PERSON] на виготовлення та встановлення вікон, де місце проживання позивачки зазначено [ADDRESS]; -договором від 27.07.2014 року № 189/14, укладеним між позивачкою та ФОП [PERSON]А, на виготовлення та встановлення вікон, де адреса замовника зазначена [ADDRESS]; -листом від 19.09.2016 року адресованим директору ПП «Токмак-Центр» відповідно якому мешканці будинку № 45 по вул. Шевченка, а саме, [PERSON] (квартира № 54), [PERSON] (квартира № 56), [PERSON] (квартира № 52) підтвердили факт проживання [PERSON] [INFO] з 2010 року по час подання листа; -договором про передачу завдатку від 08.12.2010 року відповідно якому [PERSON] передав [PERSON] завдаток в сумі 23880 грн. в рахунок суми 83580 грн. за квартиру [ADDRESS] з умовою укладення до 31.12.2010 року відповідного договору купівлі-продажу; -фотознімками спільного відпочинку позивачки [PERSON] та їх дітей протягом 2012-2013 років. В той же час надані позивачкою копії фіскальних чеків від 08.07.2010 року, від 10.10.2015 року, від 15.02.2010 року, від 28.12.2010 року не містять інформації щодо обставин, які підлягають доказуванню, а тому судом до уваги не беруться. З приводу посилань представника відповідача [PERSON] на недійсність вказаних письмових доказів, оскільки, позивачем не надано для дослідження їх оригінали за клопотанням відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 57 ЦПК України \~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України \~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. \~Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Закон в безспірному порядку не повязує віднесення письмових доказів до неналежних та недопустимих у випадку не надання оригіналів таких доказів. Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи представником відповідача не ставилась під сумнів достовірність вказаних вище письмових доказів при їх дослідженні судом, як і не вказано про такий сумнів в клопотанні представника від 03.02.2017 року яким просив зобовязати позивача надати оригінали письмових доказів. Посилання представника відповідача на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26.05.2010 року яким встановлено факт проживання позивачки з колишнім чоловіком [PERSON] до березня 2010 року суд оцінює критично з наступних підстав. Як слідує з вказаного рішення суду, дана обставина судом не встановлювалася, відповідними доказами не підтверджувалася, а містилася лише в поясненнях позивачки та спростовується дослідженими під час розгляду даної справи як показаннями свідків, так і письмовими доказами. Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності всі докази та показання свідків, суд приходить до висновку про доведеність факту проживання позивачки та [PERSON] однією сімєю без укладення шлюбу з 2010 року по вересень 2016 року. Як зазначалося вище, відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, розмір доходу чоловіка та дружини не може братися до уваги при вирішенні питання щодо віднесення майна, яке придбане сімєю, до спільного майна подружжя. 20.12.2010 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.12.2010 року. 29.11.2013 року [PERSON] став власником автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER], що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України та договором купівлі-продажу № 2347/2016/204583 де [PERSON] зазначений власником вказаного вище автомобіля з 29.11.2013 року на підставі реєстрації прав Центром ДАІ 2304. Як вказано в постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Враховуючи, що вказане вище майно придбане за час спільного проживання позивачки та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки, за рахунок спільних коштів та зусиль, на нього поширюється правовий режим спільного майна подружжя. Показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] у 2013 році позичив в нього 8000 доларів США для купівлі автомобіля, які в подальшому віддав за рахунок власних коштів суд не бере до уваги з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи середній курс гривні по відношенню до долара США протягом 2013 року близько 800 грн. за 100 доларів США, для укладення договору позики на суму 8000 доларів США додержання письмової форми договору є обовязковим. Відповідачем [PERSON] та його представником не надано допустимих та належних доказів на підтвердження позики [PERSON] в [PERSON] коштів в сумі 8000 доларів США на купівлю автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.11.2016 року, зареєстрованого в Реєстрі за № 2012, [PERSON] відчужено квартиру [ADDRESS] та відповідно до договору купівлі-продажу № 2347/2016/204583 від 23.11.2016 року автомобіль Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER] на користь [PERSON]. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Так, згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд, вирішуючи питання щодо відповідність зазначених договорів купівлі-продажу вимогам ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, виходить з того, що [PERSON] є рідним сином [PERSON], що не заперечується сторонами та їх представниками, спірні договори купівлі-продажу укладені 23.11.2016 року через два дні після отримання [PERSON] копії позовної заяви та додатків (21.11.2016 року), в судовому засіданні [PERSON] не зміг пояснити мотиви укладення договорів та чому, в такому разі ним було саме продано рідному сину майно, а не подароване, [PERSON] як під час укладення спірних договорів так і на час розгляду справи навчається в м. Києві, а тому обєктивно не використовує спірну квартиру та автомобіль. Крім того, [PERSON] після відчуження автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER] продовжує ним користуватися, що підтверджується постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 29.12.2016 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за фактом правопорушення, яке вчинене 16.12.2016 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність внутрішньої волі як у [PERSON] так і в [PERSON] на настання між ними прав та обовязків продавця та покупця, а спірні договори укладені формально з метою недопущення виконання рішення суду про поділ спільного майна осіб, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі, таким чином вони укладені з порушенням ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, а тому повинні бути визнані недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї Як зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 20.01.2016 року справа № 6-27617ск15 у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Відповідачем [PERSON] таких доказів не надано, а тому суд вирішуючи питання про поділ спільного майна виходить з принципу рівності часток позивачки та [PERSON] у спільному майні. Надані суду копії квитанцій про купівлю запчастин та ремонт автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito не спростовують рівності часток у спільному майні подружжя, зокрема, спірний автомобіль продовжує використовуватися [PERSON], а тому саме він несе витрати, повязані з його ремонтом. Крім цього, докази вартості даного автомобіля на момент його придбання 29.11.2013 року, суду не надавалися. Таким чином, позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на ? частку квартири [ADDRESS] та права власності на ? частку автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito, номер кузова [NUMBER], д.н. [NUMBER] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову до набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи зменшення позивачкою позовних вимог, з відповідачів підлягають стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2619 грн. 20 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved