Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON], яка діє від свого іменні, а також від іменні та в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення в квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 15.06.2005 року перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що вона, відповідач та їхній син [PERSON] зареєстровані та проживали в квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS]. Посилається на те, що шлюб між нею та відповідачем було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2010 року, а рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.05.2012 року було стягнуто аліменти з відповідача на утримання їхнього малолітнього сина. Звертає увагу суду на те, що з 2010 року відносини між нею та відповідачем погіршились, в тому числі у них виник спір щодо її місця проживання з сином в квартирі відповідача. Так 30.05.2013 року відповідач почав фізично погрожувати їй, щоб вона з сином швидше покинули його житлове приміщення, і вчинив психологічний вплив на неї та наніс їй тілесні ушкодження, про що вона 31.05.2013 року звернулась з заявою про злочин до Подільського РУ ГУМУС України в м. Києві. Зазначає, що 31.05.2013 року відповідач скористався моментом, коли вона пішла до Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві, змінив замки (серцевини) в квартирі та в тамбурі, відмовивши їй і представникам міліції в проханні дати нові ключі та виставив за двері сумки з її речами та речами сина. Посилається на те, що таким чином відповідач своїми незаконними діями по самовільному виселенню її з малолітнім сином з законно займаного ними житла порушив їхні житлові права та права дитини, передбачені Конституцією України, ЦК України, ЖК Української РСР та ін. Законами і нормативно-правовими актами України. У зв'язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом та просила суд зобов'язати відповідача не чинити їм перешкод у користуванні спірною квартирою, в тому числі зобов'язати останнього надати ключі та вселити їх в квартиру. В подальшому позивачка неодноразово збільшувала, уточнювала та залишала без розгляду позовні вимоги. Згідно останніх уточнень, остання просила суд визнати їх право користування спірною квартирою, зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою, в тому числі зобов'язати останнього надати ключі для входу в тамбур та квартиру та вселити їх в квартиру. Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні уточнені вимоги підтримують з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просять позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечують проти вимог позивачів, обґрунтувавши запереченнями просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримує вимоги позивачів, просить суд позов задовольнити. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника, відповідача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] з 15.06.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO] (а.с. 6). 22.11.2010 року рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюб між сторонами був розірваний з мотивів того, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові (а.с. 5). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу на підставі Договору обміну від 29.08.2002 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 6016, належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 44-45). Судом встановлено, що позивачка після укладення шлюбу вселилася у вищезазначену квартиру до відповідача і з 13.10.2006 року була зареєстрована в ній, так само як і з 05.10.2007 року був зареєстрований і проживав в зазначеній квартирі малолітній син сторін, що підтверджується наданою до суду Довідкою Форми № 3 ЖБК «Транзистор» № 36 від 04.06.2013 року (а.с. 9). Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 156 ЖК України визначає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вселилися в квартиру [ADDRESS] і набули права користування нею на рівні з її власником, відповідачем по справі [PERSON], у зв'язку з чим їх позовна вимога про визнання за ними даного права не підлягає задоволенню, оскільки воно (право) чітко визначене Законом і доведенню в даному випадку в судовому порядку не підлягає та не було втрачено. Судом встановлено, підтверджується наданими доказами (а.с. 10, 11, 12, 46) та не заперечується самим відповідачем, що останній в травні 2013 року змінив замки в квартирі та виставив речі позивачів за двері, чим фактично виселив останніх із квартири і вони з того часу не проживають в ній, а винаймають житло. Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону Стаття 9 ЖК України, визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевикладене, а також ті обставини, що судом встановлено правомірність вселення позивачів в спірну квартиру і набуття права користування та чинення перешкод відповідачем у користуванні нею (виселення позивачів без рішення суду, заміна замків в квартирі), суд приходить до висновку про доведеність вимог позивачів про усунення перешкод в користуванні квартирою, в тому числі зобов'язання надати ключі та вселення в квартиру, однак вони підлягають задоволенню частково, а саме в частині вимог, які стосуються позивачки [PERSON], в частині ж вимог, які стосуються малолітнього [PERSON], необхідно відмовити, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що відповідачем надано останньому ключі від квартири і він має вільний доступ до неї, відповідач не заперечує проти його вселення і проживання в зазначеній квартирі, тобто в цій частині вимог відсутній спір про право, що є підставою для відмови в їх задоволенні. Суд не приймає до уваги посилання відповідача та його представника, як на підставу для відмови в задоволенні позову, на те, що позивачка [PERSON] не є членом сім'ї відповідача та на те, що відповідач на даний час проживає в спірній квартирі з цивільною дружиною та її донькою, оскільки як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а тому факт розірвання шлюбу позивачки з відповідачем не позбавив її права користування спірною квартирою, так само як і не позбавляє її цього права і факт проживання відповідача із іншою жінкою в даній квартирі. Також суд не приймає до уваги, як доказ в спростування позовних вимог позивачів, факт наявності на праві власності у позивачки житлового будинку, оскільки останній знаходиться в Київській області далеко від м. Києва, де в позивачів склалося життя, а саме, позивачка працює в м. Києві, а дитина відвідує спеціалізований навчальний заклад за рекомендацією лікарів, а тому переїзд із столиці до села значно погіршує їхні умови життя та загрожує здоров'ю дитини. Крім того не можуть бути взяті до уваги судом посилання представника відповідача в обґрунтування заперечень проти позову, на норми ЗУ «Про власність», оскільки зазначений Закон втратив свою чинність згідно із Законом України від 27.04.2007 року № 997-V. Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачів знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині зазначеній вище. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вимоги зазначеної норми цивільно-процесуального Закону, з відповідача на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 114, 70 грн. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 156, 161 ЖК України, ст.ст. 16, 405 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верхового суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,

Outcome: partial