Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивачка звернулась до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (далі ПАТ «Азовзагальмаш») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 6750,24 грн., а також про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що працював у ПАТ «Азовзагальмаш» з 12.05.2006р. по 10.11.2014р. У звязку з тим, що остаточний розрахунок з нею відбувся 15 липня 2015 року, утворився період у кількості 168 робочих днів, як час затримки розрахунку при звільненні. З посиланням на частину першу статті 117 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом КЗпП України) вважає, що позивач зобовязаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6750,24 грн. А враховуючи, що позивач своїми незаконними діями у вигляді несвоєчасної виплати заробітної плати, завдав їй моральної шкоди, яка виявилась у постійному стресі, нервозності, втраті нормальних життєвих звязків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації нормального життя, у тому числі постійно брати кошти у позику, вважає, що позивач має сплатити їй грошові кошти у розмірі 5000грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, за участі її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивачки в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, заяву про розгляд справи в його відсутність не подавав, проте надіслав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що визнає позов в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 6750,24 грн. В інших позовних вимогах просив відмовити. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності представника відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України, заочно. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 12.05.2006р. по 10.11.2014р. працювала у відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» та була звільнена за власним бажанням, про що сторони не заперечують. У день звільнення усі суми, які належали до виплати позивачу у розмірі 4093,57грн., відповідачем виплачені не були. Остаточний розрахунок з позивачем відбувся 15 липня 2015 року. Час затримки у остаточному розрахунку при звільненні склав 168 робочих днів. Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли трудові правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як працівника, на отримання компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у звязку з порушенням відповідачем, як підприємством, права позивача на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права: Частину сьому статті 43 Конституції України якою встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частину першу статті 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частину першу статті 117 КЗпП України відповідно до якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. В матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідач не мав можливості здійснити своєчасну виплату усіх належних позивачу сум. При цьому, суд застосовує положення: частини першої та другої статті 4 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, якими передбачено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел; частини шостої вказаного закону, якою гарантовано, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості; частини 5 статті 97 КЗпП України, якою встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, а всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Зважаючи на зміст застосовуваних та вказаних норм матеріального права, а також встановлені судом обставини, право позивача на своєчасну оплату праці слід визнати таким, що було порушено відповідачем, а тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 117 КЗпП України воно підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не виходячи при цьому за межі позовних вимог відповідно до ст.11 ЦПК України. Враховуючи, що відповідачем не заперечується розмір середнього заробітку за період з 11.11.2014р. по 15.07.2015р. - 6750,24грн., вказана сума підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 237 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення частини першої статті 237-1 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, які викладені ним у постанові від 25 квітня 2012 року по справі №6-23цс12, зокрема: підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя; обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності; за наявності\~\~ порушення прав працівника\~у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо)\~\~ відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. На підставі наведеного, суд вважає встановленим факт отримання позивачем у звязку з порушенням його права на своєчасну оплату праці при звільненні, моральної шкоди у вигляді постійного стресу, хвилювань, нервозності, втрати нормальних життєвих звязків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, суд вважає, що позивачем не доведено розмір шкоди, яка заявлена ним до відшкодування. Визначаючи розмір шкоди, яку слід присудити позивачу, суд, виходячи з доведених позивачем характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача, а також з врахуванням принципів розумності та справедливості, як складових елементів принципу верховенства права, вважає, що сума у розмірі 300 грн. є достатньою для справедливої компенсації моральних страждань позивача. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 300 грн. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, розмір якого становить 243,60грн., тому в силу положень частини третьої статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial