Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнила, посилаючись на те, що 15.11.2010 року між нею та ТОВ «Виробничо-експлуатаційне підприємство «ВД-Побут» укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «ВЕП «ВД-Побут» зобов»язалося передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] повинна була сплатити ТОВ «ВЕП «ВД-Побут» за отримане нерухоме майно грошові кошти в сумі 340 000 гривень з ПДВ 56 666 гривень 70 копійок. Ці умови договору були виконані сторонами в повному обсязі. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.11.2011 року у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ВЕП «ВД-Побут» і [PERSON], яке має преюдиціальне значення для розгляду даного позову, вищевказаний договір визнано недійсним. Підставами для визнання правочину недійсним стала постанова Київського апеляційного господарського суду України від 19.05.2011 року, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.07.2011 року, якою скасовано право власності ТОВ «ВЕП «ВД-Побут» на квартиру [ADDRESS], а також встановлено відсутність у товариства повноважень на укладання правочину щодо продажу вищевказаного майна. Відповідач зобов»язання щодо повернення позивачці грошових коштів у розмірі 340 000 гривень не виконав, витрати на нотаріальне посвідчення договору в розмірі 8 667 гривень 91 копійку позивачці також не повернув. [PERSON] вважає, що відповідач безпідставно користувався її грошовими коштами у сумі 340 000 гривень з 15.11.2010 року по 01.11.2014 року, а тому має сплатити 3 % річних за порушення строку виконання грошового зобов»язання. Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 340 000 гривень; 40 464 гривні 66 копійок - три проценти за порушення строку виконання грошового зобов»язання; 8 667 гривень 91 копійку - збитки за наслідками недійсності вказаного правочину, що виникли з вини відповідача. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в редакції від 27.10.2014 року, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині стягнення 340 000 гривень та 8 667 гривень 91 копійки, просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 15.11.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-експлуатаційне підприємство «ВД-Побут» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу жилого приміщення, за умовами якого ТОВ «ВЕП «ВД-Побут» зобов»язується передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобов»язується прийняти жиле приміщення, сплатити за нього 340 000 гривень та пройти державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6 - копія договору купівлі-продажу). 15.11.2010 року [PERSON] сплатила на користь ТОВ «ВЕП «ВД-Побут» 340 000 гривень, що підтверджується копією квитанції №593з23 від 15.11.2010 року (а.с.12 - копія квитанції). Також позивачка сплатила 8 667 гривень 91 копійку за оформлення договору купівлі-продажу та сплату коштів по ньому (т.т. комісію та за банківське обслуговування), що підтверджується копіями квитанцій (а.с.10 -11). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.11.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.09.2012 року, договір купівлі-продажу жилого приміщення [ADDRESS], укладений між ТОВ «Виробничо-експлуатаційне підприємство «ВД-Побут» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 15.11.2010 року, визнано недійсним (а.с. 130-136 - копії рішень). Положеннями статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. В судовому засіданні встановлено, що відповідач отримав від позивачки 340 000 гривень за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений договір був визнаний недійсним. Тому у відповідача виник обов'язок повернути позивачці отримані за недійсним правочином грошові кошти. Отже з відповідача підлягає стягненню за рішенням суду на користь [PERSON] 340 000 гривень. Крім того, позивачка у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу, який визнаний недійсним, понесла витрати в розмірі 8 667 гривень 91 копійка, а тому ці збитки підлягають відшкодуванню відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивачка користується квартирою, не повернула її відповідачеві, а тому її вимоги про стягнення 340 000 гривень є передчасними, і повернення грошових коштів можливо за умови повернення позивачкою квартири. Такі доводи представника відповідача суд не приймає до уваги, оскільки, по-перше, представник позивачки їх спростовує, а представником відповідача не надано жодних доказів на їх підтвердження, а по-друге, обов'язок повернути кошти за недійсним правочином купівлі-продажу квартири виник у відповідача внаслідок недійсності правочину і поза будь-яких умов. Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник позивачки просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] за період з 15.11.2010 року по 01.11.2014 року три проценти річних на підставі ст. 625 ЦК України. Суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки при визнанні договору купівлі-продажу недійсним правові наслідки недійсності правочину застосовані не були. Вести мову про прострочення виконання грошового зобов'язання немає підстав. З огляду на викладене, суд вважає, що позов в судовому засіданні доведений частково, а тому підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 22, 216 ЦК України,

Outcome: partial