Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, квартира за адресою: [ADDRESS], є обєктом спільної сумісної власності її та [PERSON]. Натомість у відповідачки виникло право власності на спірну квартиру на підставі договору від 14.01.2008р., укладеного між ПП «Надія» та [PERSON], та додаткової до нього угоди від 31.08.2009р., укладеної між ПП «Надія», [PERSON] та [PERSON]. Рішенням суду від 25.09.2015р. визнано недійсною додаткову угоду від 31.08.2009р.. У зв'язку з цим вона просить скасувати пункт 1.4 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №530 від 07.04.2010р. в частині оформлення у власність [PERSON] спірної квартири, скасувати свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане 14.04.2010р. на імя [PERSON]; скасувати [PERSON] державну реєстрацію на право власності на спірну квартиру. Позивачка в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивачки [PERSON] надав суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу у його відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила. Судовий виклик направлявся відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Таким чином, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду справи відповідачка не з'явилась у судові засідання 28.03.2016р., 12.04.2016р., 05.05.2016р., 19.05.2016р.. Представник виконавчого комітету Черкаської міської ради [PERSON] надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та зазначив, що при вирішенні спору покладається на думку суду. Третя особа [PERSON] надав суду заяву, в якій зазначив, що не визнає позовні вимоги та просить суд розглядати справу у його відсутність. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Право власності на квартиру за адресою: вул. Героїв Дніпра, 23/19, м. Черкаси (далі спірна квартира), зареєстровано за [PERSON] з 04.06.2010р. /а.с.13/. Свідоцтво про право власності на квартиру видане виконавчим комітетом Черкаської міської ради 14.04.2010р. /а.с.12/ на підставі його рішення від 07.04.2010р. №530. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 07.04.2010р. №530 дозволено оформлення права власності фізичним особам, в тому числі і [PERSON], на квартири в будинку №23 по вул. Героїв Дніпра в м. Черкаси. Підставою ухвалення виконкомом зазначеного рішення стали матеріали на право власності, а саме: договір на пайову участь в будівництві квартири, акт прийому-передачі у власність квартири, рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкту, свідоцтво про відповідність збудованих обєктів проектній документації, вимогам державних стандартів будівельних норм і правил /а.с.11/. Рішення про надання дозволу [PERSON] на оформлення права власності на спірну квартири ухвалювалося, зокрема, на підставі договору №51-23/07 від 14.01.2008р., укладеного між ПП «Надія» та [PERSON] (відповідно до умов якого ПП «Надія» зобовязується на свій ризик, своїми силами і засобами виконати будівельно-монтажні роботи згідно проектно-кошторисної документації за адресою: м. Черкаси, вул. Героїв Дніпра, 23 та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність інвестору обєкт інвестування га умовах, встановлених у даному договорі) та додаткової до цього договору угоди №1 від 31.08.2009р., укладеної між ПП «Надія», [PERSON] та [PERSON], про зміну обєкту інвестування (відповідно до якої сторони домовилися про те, що [PERSON] уступає право вимоги на обєкт інвестування та відповідно передає усі свої зобовязання за даним договором [PERSON], при цьому право власності на обєкт інвестування переходить відповідно до умов договору до [PERSON]М.) /а.с.5-7/. 25.09.2015р. Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ПП «Надія», та визнано недійсною додаткову угоду №1 від 31.08.2009р. укладену між ПП «Надія», [PERSON] та [PERSON] до договору №51-23/07 від 14.01.2008р., укладеного між ПП «Надія» та [PERSON]. Рішення суду набрало законної сили 06.10.2015р.. /а.с.8-10/. Ухвалюючи зазначене рішення суд встановив, що на час укладення додаткової угоди № 1 від 31.08.2009р. до договору №51-23/07 [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, тому відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, що є предметом даного договору належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому [PERSON] не міг розпоряджатися спільним майном спірною квартирою без письмової згоди дружини, яка є обовязковою при укладанні договору стосовно цінного майна. На підставі ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи а бо особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, на теперішній час право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] на підставі правочину, який визнаний судом недійсним, а тому позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину. Тож між сторонами існує спір з приводу права власності, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV (далі Закон №1952-IV). Згідно ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 4 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ст.11 ЦК цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів. Статтею 204 ЦК передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.3 ст.215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 216 ЦК передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.3 ст.216 ЦК правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Таким чином, враховуючи принцип диспозитивності регулювання цивільних відносин, у разі визнання судом правочину недійсним право заявити вимогу про застосування наслідків недійсності правочину мають сторони такого правочину чи інші заінтересовані особи. Отже позивачка, як заінтересована особа у майнових відносинах до спірної квартири, має право заявляти вимогу про застосування наслідків недійсності правочину. Як вбачається з рішення суду від 25.09.2015р. позивачка має речове право на спірну квартиру, а тому на підставі ст.396 ЦК має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Судом встановлено, що право позивачки на спірну квартиру не визнається відповідачкою. Існування правовстановлюючих документів, підтверджуючих право власності відповідачки на спірну квартиру, та наявність державної реєстрації такого права порушує право позивачки, оскільки дозволяє відповідачці вчинити дії з розпорядження зазначеним майном на користь добросовісного набувача, що ускладнить право позивачки на витребування такого майна, та позбавляє позивачку можливості зареєструвати її право власності на 1/2 частку спірної квартири. За таких обставин право позивачки підлягає захисту. Визначаючи обраний позивачкою спосіб захисту, суд зауважує, що відповідно до ст.16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст.21, ч.1 ст.393 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує цивільні права або інтереси особи, яка має речове право щодо майна. Як вже зазначалося недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК). Згідно ст.236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За таких обставин всі правовстановлюючі документи, які отримані відповідачкою на підставі угоди №1 від 31.08.2009р. до договору №51-23/07 від 14.01.2008р. є незаконними і підлягають скасуванню, оскільки видані без належних правових підстав. Такими документами, зокрема, є рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №530 від 07.04.2010р. в частині, що стосується [PERSON], та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує право власності відповідачки на спірну квартиру. Розглядаючи вимоги позивача до виконавчого комітету Черкаської міської ради суд зауважує, що спір у справі, що розглядається, стосується визнання незаконним та скасування пункту 1.4 рішення виконкому від 07.04.2010р. №530 «Про оформлення права власності на квартири» з видачею свідоцтва про право власності на ім'я [PERSON], тобто рішення субєкту владних повноважень. Разом з тим, оскільки зазначеним рішенням вирішено питання щодо права власності на квартиру, то зазначені вимоги підлягають розгляду саме у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 29.03.2016р. по справі №21-5430а15. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону 1952-IV провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. Враховуючи, що п.1.4 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 07.04.2010р. №530 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.04.2010р. серії САС 463878, виданим виконавчим комітетом Черкаської міської ради, підтверджується право власності відповідачки на спірну квартиру, яке виникло внаслідок недійного правочину, то такі акти є незаконним і підлягають скасуванню. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону №1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже скасування державної реєстрації прав є наслідком скасування документу на підставі якого було здійснено таку реєстрацію. За таких обставин позовні вимоги щодо скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності відповідачки на спірну квартиру підлягають задоволенню. Тож на підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Натомість статтею 11 ЦПК передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В позовній заяві позивачка не вимагала відшкодування понесених нею судових витрат, а тому суд розцінює зазначене як клопотання про покладення судових витрат на неї. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved