Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобальні комунікації» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні. Мотивувала вимоги свого позову тим, що з 07 вересня 2017 року по 14 лютого 2019 року вона знаходилася у трудових відносинах (на посаді менеджера Відділу маркетингу та продажів) з ТОВ «Глобальні комунікації» (далі - Відповідач). 14 лютого 2019 року вона була звільнена за угодою сторін (п. ст. 36 КЗпП України), згідно наказу № ВК-5 від 14 лютого 2019 року. При її звільненні їй видали лише трудову книжку, а розрахунок по заробітній платі здійснили частково. Згідно інформаційної довідки, наданої позивачці разом із трудовою книжкою станом на 14 лютого 2019 року борг по заробітній платі складає 33658,21 гривень за період роботи 01 грудня 2018 року по 14 лютого 2019 року. Потім, протягом періоду з 14 лютого 2019 року по 23 квітня 2019 року різними частинами їй частково була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 26 658,21 гривень. Так вона отримала 14 лютого 2019 року - 6000,00 грн.; 05 березня 2019 року - 6759,90 грн.; 22 березня 2019 року-4898,31 грн.; 08 квітня 2019 року - 6000,00 грн.; 23 квітня 2019 року - 3000,00 грн. Станом на дату подання позовної заяви заборгованість Відповідача по заробітній платі перед позивачкою становить 7000,00 гривень. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при її звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 106 робочих днів, позивачка вважає, що з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 51 354.88 гривень. Крім цього, беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 01 грудня 2018 року до 21 липня 2019 року (дата звернення до суду) та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивачка просила стягнути з відповідача на її користь відповідну компенсацію у розмірі 453,09 гривень. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 31.07.2019 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.09.2019 року до суду надійшло письмове клопотання від позивачки у справі про витребування доказів, яке ухвалою суду від 02.10.2019 року було задоволено судом. 02.10.2019 року від відповідача у справі до суду надійшла заява про продовження процесуального строку, яка ухвалою суду від 02.10.2019 року була задоволена. 06.11.2019 р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача позовні вимоги не визнає, посилається на те, що відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі на момент звільнення позивачки з роботи від 05.11.2019 року відповідна заборгованість склала 27 658 грн. 21 коп. і була остаточно погашена відповідачем 25.07.2019 року. Крім того, розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на думку відповідача здійснений позивачкою не у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки нею при розрахунку середньго заробітку за час затримки розрахунку при звільненні включено виплати, які проводилися одноразово та не мали систематичного характеру. Водночас, визначений у позовній заяві розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у розмірі 51 354 грн. 88 коп. на думку відповідача є явно не співмірним із розміром заборгованості по заробітній платі, яка існувала на день звільнення і така вимога позивачки не підлягає задоволенню у повному обсязі, що в цілому відповідає позиції ВСУ наведеній у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16. 06.11.2019 року до суду надійшла заява від представника відповідача про зупинення провадження у справі, на розгляді якої судом в подальшому представник відповідача в судовому засіданні не наполягав. 04.12.2019 року від позивачки у справі до суду надійшла письмова відповідь на відзив на позовну заяву. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд про часткове задоволення вимог позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 453 грн. 09 коп.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 29 287 грн. 58 коп. з підстав викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях. В задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом з 07 вересня 2017 року по 14 лютого 2019 року позивачка знаходилася у трудових відносинах, а саме займала посаду менеджера Відділу маркетингу та продажів в ТОВ «Глобальні комунікації». (а.с. 12). 14 лютого 2019 року позивачка була звільнена за угодою сторін (п. ст. 36 КЗпП України), згідно наказу № ВК-5 від 14 лютого 2019 року. (а.с. 13). Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки від 05.11.2019 року про заборгованість по виплаті заробітної плати позивачці на момент звільнення з роботи та стан її погашення (а.с. 47-48) відповідна заборгованість склала 27 658 грн. 21 коп. і була остаточно погашена відповідачем 25.07.2019 року. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Відповідно до проведених позивачкою розрахунків, що нею були надані суду середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 51 354 грн. 88 коп. При цьому, відповідно до здійсненого позивачкою розрахунку для визначення середньоденної заробітної плати за попередні 2 місяці, що передуються даті звільнення, нею було взято за основу заробітну плату за грудень 2018 року у розмірі - 13 103 грн. 97 коп.; заробітну плату за січень 2018 року у розмірі - 6 759 грн. 89 коп. Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2018 року позивачці виплачувалась винагорода за підсумками роботи за рік у розмірі - 6 000 грн. 00 коп. (а.с. 50). Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок №100) премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. Водночас абзац другий пункту 3 Порядку № 100 передбачає, що одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Таким чином, для визначення частки винагороди за підсумками роботи за рік для включення її до заробітку у грудні 2018 року необхідно визначити її розмір у кожному місяці: 6 000 грн. 00 коп. (винагорода за підсумками роботи за рік) / 12 місяців = 500 грн. 00 коп. Таким чином, розмір заробітної плати позивачки у грудні 2018 року для обчислення середньоденного заробітку повинен визначатись наступним чином: 16 278 грн. 23 коп. (заробітна плата у грудні) - 6 000 грн. 00 коп. (премія за підсумками роботи за рік) + 500 грн. 00 коп. (премія за підсумками роботи за рік у місячному еквіваленті) = 10 778 грн. 23 коп. , що з урахуванням утриманих ПДФО (18%) та військового збору (1,5%) становить - 8 676 грн. 48 коп. Крім того, у січні 2019 року позивачці здійснювалась виплата коштів за час її перебування у відпустці, що становила - 513 грн. 06 коп. (а.с. 47). Проте, відповідно пункту 4 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Таким чином, розмір заробітної плати позивачки у січні 2019 року для обчислення середньоденного заробітку повинен визначатись наступним чином: 8 397 грн. 39 коп. (заробітна плата у грудні) - 513 грн. 06 коп.(виплата за час перебування у відпустці) = 7 884 грн. 33 коп., що з урахуванням утриманих ПДФО (18%) та військового збору (1.5%) становить - 6 346 грн. 89 коп. Вказані обставини підтверджуються Наказом від 29 грудня 2018 року № ВК-43 (а.с. 50) та Довідкою про заборгованість по виплаті заробітної на момент звільнення з роботи та стан її погашення від 05 листопада 2019 року (а.с. 47-48). З урахуванням вищевикладених положень Порядку № 100, практики застосування положень цього Порядку у постановах Верховного Суду та здійснених розрахунків середньоденна заробітна плата за попередні два місяці, що передують даті звільнення становить: (8 676 грн. 48 коп. + 6 346 грн. 89 коп.) / 41 р.д. = 366 грн. 42 коп. Зважаючи на те, що днем остаточного погашення заборгованості (день фактичного розрахунку) є 25 липня 2019 року, час затримки усіх виплат, які належали позивачці у день звільнення складає - 107 днів (лютий 9 роб. днів, березень - 20 роб. днів, квітень - 21 роб. день, травень - 21 роб. день, червень - 18 роб. днів, липень - 18 роб. днів - з урахуванням остаточного погашення заборгованості 25 липня 18). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає: 366 грн. 42 коп. (середньоденна заробітна плата, розрахована згідно з вимогами Порядку № 100) * 107 днів (весь час затримки розрахунку) = 39 206 грн. 94 коп. Щодо вимог позову про визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Відповідача, з урахуванням обставин справи та практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, судом встановлено наступне. Позивачка в своїй позовній заяві посилалася на те, що заборгованість із виплати їй заробітної плати на момент звільнення становила 33 658 грн. 21 коп. Проте, як вбачається із довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] на момент звільнення з роботи та стан її погашення від 05 листопада 2019 року, на момент звільнення відповідна заборгованість відповідача складала - 27 658 грн. 21 коп. Вказаний розмір заборгованості виплачувався відповідачем на особистий рахунок позивачки у наступних розмірах: 05 березня 2019 року виплачено 6 759 грн. 90 коп., погашено 24,4% заборгованості; 22 березня 2019 року виплачено 4 898 грн. 31 коп. (загалом 11 658 грн. 21 коп.), погашено 42,2% заборгованості; 08 квітня 2019 року виплачено 6 000 грн. 00 коп. (загалом 17 658 грн. 21 коп.), погашено 63,8% заборгованості; 23 квітня 2019 року виплачено 3 000 грн. 00 коп. (загалом 20 658 грн. 21 коп.), погашено 74,7% заборгованості; 25 липня 2019 року виплачено 7 000 грн. 00 коп. (загалом 27 658 грн. 21 коп.), погашено 100% заборгованості. Таким чином, заборгованість по заробітній платі була повністю погашена на момент звернення позивачки до суду за захистом порушеного права. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18): «за змістом приписів статей 94, 116,-117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку пуи звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених, працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати». Таким чином, Велика Палата Верховного суду у наведеному висновку чітко визначила правову природу відповідальності роботодавця за час затримки розрахунку при звільненні та її спеціальний характер, який полягає у: 1) порядку її застосування, передбаченому статтями 116, 117 КЗпП України; 2) її виключною спрямованістю - захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу; 3) спеціальній санкції. В свою чергу, у спірних правовідносинах зміст та обсяг порушеного права полягали у невиплаті позивачці 27 658 грн. 21 коп. у день звільнення 14 лютого 2019 року. Таким чином, зміст порушеного права залишався незмінним (невиплата належних звільненому працівникові сум, проте його обсяг, в силу погашення заборгованості відповідачем постійно змінювався. Зокрема, як вбачається із вишенаведеного графіку погашення заборгованості, станом на 23 квітня 2019 року було погашено 74.7% заборгованості перед позивачкою. При цьому, невиплата належних звільненому працівникові сум у строки визначені законом, будучи за своєю правовою природою триваючим правопорушенням, повинна характеризуватись тим, що роботодавець після вчинення такого правопорушення (невчинення дій передбачених законом, тобто бездіяльності) і надалі продовжує перебувати у стані безперервного продовження цієї бездіяльності. Вказані доводи кореспондуються із позицією Верховного Суду України, наведеній у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, відповідно до якої «при прийнятті судом рішення щодо задоволення вимог (повного або часткового) працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, судам необхідно враховувати і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.» Вищенаведена позиція Верховного Суду України підтверджується і практикою застосування норм закону (статей 116, 117 КЗпП України) Верховним Судом. Так, у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 міститься висновок, що «...право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.» Окрім цього, Верховний Суд у цій же постанові підтвердив об`єктивність та законність врахування судом апеляційної інстанції таких обставин «...як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.» У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 676/4533/16-ц взято до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та наведено наступний висновок за результатами розгляду касаційної скарги: «За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про часткове задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми належні до сплати. При цьому, враховуючи неістотність суми із сумою, яку позивач просить стягнути у порядку визначеному статтею 117 КЗпП України судами застосовано принцип співмірності й зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.» Аналогічна практика застосування положень статей 116, 117 КЗпП України щодо врахування таких обставини, як розмір недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості, дій відповідача щодо її виплати спостерігається і у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 456/2853/11-ц та від 16 квітня 2018 року у справі № 759/13334/16-ц. Водночас слід також врахувати, що невиплачена відповідачем частка заборгованості у розмірі 7 000 грн. у порівнянні із заборгованістю на день звільнення становила 25,3% і фактично прирівнюється до середнього заробітку позивачки за місяць. Таким чином, враховуючи викладене та дійсні обставини справи, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню, з урахуванням принципу співмірності суд вважає можливо зменшити на 25,3%, що становить: 39 206 грн. 94 коп. - 25,3% від цієї суми = 29 287 грн. 58 коп. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків ік виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 вищевказаного закону компенсація громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти, зокрема, і заробітну плату. Згідно п. 2,3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 01 грудня 2018 року до 21 липня 2019 року (дата звернення до суду) та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки суладає 453,09 гривень. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З урахуванням обставин справи та викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 453 грн. 09 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 29 287 грн. 58 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768.40 грн.

Outcome: partial