Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON]) звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 17 січня 1998 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Перечинської райдержадміністрації Закарпатської області, Україна, актовий запис №2. Від даного шлюбу у них народилося дві доньки, одна з яких уже повнолітня, а менша дочка [PERSON], [INFO] проживає разом з нею. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Крім цього, сімейним життям вони не проживають уже на протязі шести років, спільного господарства не ведуть, а тому просить позов задовольнити. У судове засідання позивачка не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, подав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що 17 січня 1998 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON]) [PERSON], [INFO], відділом реєстрації актів громадського стану Перечинської райдержадміністрації Закарпатської області, України було зареєстровано шлюб, про що 17 січня 1998 року складено відповідний актовий запис за №02. Також встановлено, що від даного шлюбу в них народилося дві доньки, одна з яких уже повнолітня, та дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ №172123, виданим 15 квітня 2004 року відділом реєстрації актів громадського стану Перечинської райдержадміністрації Закарпатської області, України, актовий запис №30 від 15 квітня 2004 року. Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, на даний час взагалі не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, а отже збереження шлюбу буде суперечити їх же інтересам. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням того, що позов подано одним із подружжя, а саме позивачкою [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON]) І.О., яка продовжувати подальше спільне подружнє життя з відповідачем [PERSON] не бажає, застосовані судом заходи щодо їх примирення позитивного результату не дали, а також того, що подальше збереження їхнього шлюбу фактично буде суперечити їхнім же інтересам та інтересам їх малолітньої доньки, а тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON]) І.О. є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Вирішення питання про місце проживання малолітньої доньки [PERSON] після розлучення, то суд приходить до наступного. Так, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно ж до ч.ч.1,2 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно розяснень, які містяться у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON]) І.О. спільним сімейним життям не проживають уже певний період часу, за який [PERSON] належної уваги та турботи до їхньої дитини не проявляє, на даний час доньці [PERSON] виповнилося більше тринадцяти років, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучати дитину з матірю [PERSON] судом не встановлено, а тому суд вважає, що дитину після розлучення слід залишити проживати саме при матері [PERSON] Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. У звязку з тим, що позивачка за заявлену нею позовну вимогу про розірвання шлюбу сплатила судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп., як сплачений судовий збір, тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. Тому,

Outcome: approved