Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 4000 гривень, обґрунтовуючи позов тим, що в кінці липня та серпня 2010 року вона позичила дружині свого рідного племінника - [PERSON] гроші по 2000 гривень з умовою повернення до кінця липня та серпня 2011 року. Але [PERSON] кошти до теперішнього часу не повернула. Про укладення усного договору щодо позики між сторонами та передачу коштів можуть підтвердити свідки. У відкритому судовому засіданні позивачка [PERSON], просить задовольнити її позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та пояснила суду, що відповідачка не повертає їй гроші в сумі 4000 гривень, які позичила в неї в 2010 році. Зазначивши суду, що ніяких письмових договорів та розписок між ними не укладалося. Відповідачка [PERSON], пояснила суду, що звернення позивачки до суду є безпідставним. Зазначивши суду в категоричній формі, що ніяких грошей в позивачки [PERSON], вона не позичала і не брала. При цьому, сторони та свідки в більшості висловлювали свої суб'єктивні міркування та припущення з приводу вище зазначеного звернення з позовом до суду, а також розповідали про обставини, які ніякого правового значення по даній цивільній справі взагалі не мають. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до змісту вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до змісту вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до змісту вимог Податкового кодексу України, а саме розділу XX Перехідні положення підрозділу 1. Особливості справляння податку на доходи фізичних осіб якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень. За таких обставин враховуючи суму боргу в 4000 гривень, яку зазначає позивачка [PERSON], між нею та відповідачкою [PERSON] повинно бути укладено відповідно до вимог Цивільного кодексу України договір позики у письмовій формі. Відповідно до змісту вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи із змісту вимог ч. 2 ст. 1051 Цивільного кодексу України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Виходячи із змісту вище зазначених правових норм цивільного права України, суд вважає, що за таких обставин звернення позивачки [PERSON], з вище зазначеним позовом є безпідставним. Належних та допустимих доказів на обґрунтування своєї позовної вимоги про стягнення боргу за договором позики, позивачкою надано не було, як і не заявлено про неможливість їх подання з незалежних від неї причин. До пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були за клопотанням позивачки допитані кожен окремо під час судового засідання, суд відноситься критично, оскільки їхні пояснення враховуючи вимоги ст.ст. 218, 1051, ЦК України ніякого правового значення для вирішення даної конкретної цивільної справи не мають. Виходячи із змісту ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на наведене вище суд вважає, що позивачка повинна була використовуючи принцип диспозитивності надавати докази та обґрунтовувати свої позовні вимоги. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене вище суд вважає, що позивачка [PERSON] не довила своїх позовних вимог, що є її основним обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому, суд створив усі умови для змагальності процесу, роз'яснював сторонам їх права і обов'язки. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відмовити повністю, суд виходить із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності, відповідно до вимог п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до змісту вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачці за її позовом не присуджуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed