Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] у листопаді 2014 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації. Посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Крім неї за вказаною адресою зареєстровані також її дочка [PERSON], чоловік дочки [PERSON] та їхні діти. Разом з тим, [PERSON] вже більше чотирьох років без поважних на те причин не проживає за місцем реєстрації. Зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в квартирі створює їй ряд перешкод та порушує її право власності. Зокрема, відповідач не приймає участі у витратах по утриманню квартири та проведенню ремонту, а також у зв'язку із реєстрацією відповідача вона змушена платити більшу плату за комунальні послуги, що суттєво впливає на її фінансове становище. У зв'язку із цим, просила позов задовольнити та визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], шляхом зняття його з реєстрації. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена судом про місце та час розгляду справи. Від неї через канцелярію суду надійшла заява в якій вона просила слухати справу у її відсутність. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Не заперечував щодо ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив. Згідно вимог ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6,7). Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім»ї та реєстрацію) від 30 жовтня 2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.4). Разом з тим, як вбачається із акту Житлового будівельного кооперативу №12 від 20 червня 2014 року, відповідач [PERSON] з червня 2009 року по теперішній час в квартирі [ADDRESS] не проживає та спільного господарства з мешканцями квартири не веде. Зі слів сусідів, [PERSON] виїхав до Сирійської АР, де придбав житло та влаштувався на постійну роботу (а.с.5). Стаття 405 Цивільного кодексу України, передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи вказану норму закону, судом під час розгляду справи з достовірністю було встановлено, що жодної домовленості між позивачем та відповідачем щодо користування спірним житлом укладено не було. Більше того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушує права позивачки, як власника житла, зокрема, вона змушена сплачувати за відповідача комунальні послуги. Таким чином, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази, враховуючи наведені вище норми закону, а також фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Разом з тим, на погляд суду не підлягає задоволенню позовна вимога щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання, виходячи з наступних підстав: Виходячи з положень чинного житлового законодавства та судової практики, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Згідно вимог ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, на підставі зазначеної норми Закону визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тягне обов'язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку та є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Тобто, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є автоматичною підставою для зняття її з реєстраційного обліку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial